VELKOMMEN

Fra tusenvis av år har Europa vært vitne til noen av de mest avgjørende øyeblikkene i historien. I antikken ble grunnlaget for det moderne demokratiet lagt i Athen. Intellektuelle og kulturelle bevegelser introduserte nye måter å tenke på. Spennende vitenskapelige nyvinninger endret måten vi lever på. Religiøse omveltninger, blodige revolusjoner og ødeleggende kriger har kastet kontinentet ut i kaos og til tider tvunget det i kne. Alt dette og mer til har til sammen utgjort den rike veven av Europas fascinerende, men kompliserte fortid.
I Europas historiebegir vi oss ut på en reise for å avdekke de ekstraordinære hendelsene, ideene og personene som har formet det moderne Europa til det det er i dag.

Ibilder: Getty Images

India

Historien om

Europa

Innhold

Bilder: Getty Images

006  Bronsealderen Oppdag Europas forhistoriske grunnvoll
010  	Hvordan demokratiet ble født Oppdag opprinnelsen til det demokratiske styresettet i antikkens Hellas
016	Hva har romerne gjort for oss? Utforsk hvordan romerne formet det moderne Europa
024	Vikingenes tapte riker Lær om nordboerne som herjet over hele kontinentet
032  	Karl den store Møt "Europas far" og den første tysk-romerske keiseren
036 	Korsfarerkongene På innsiden av Europas forsøk på å skape et hellig imperium i Midtøsten
042  	Å overleve svartedauden Finn ut hvordan et skremmende utbrudd lammet middelalderens verden
046 	Renessansen  Utforsk den kulturelle gjenfødelsen som forandret Europa for alltid
050  	Boktrykkerkunsten Oppdag hvordan Johannes Gutenberg forandret Europas historie
054  	Romerrikets siste kamp Konstantinopels fall var et stort vendepunkt i europeisk historie
060  Arven etter kolonialismen  Finn ut mer om den europeiske koloniseringens historie og konsekvenser
064  	Den protestantiske reformasjonen  Hvordan den religiøse omveltningen påvirket kontinentet
068  	Trettiårskrigen Finn ut av den blodige konflikten som fanget Europa på 1600-tallet
076  	Opplysningstidens tidsalder Dykk ned i bevegelsen som omfavnet en ny måte å tenke på
080  	Den industrielle revolusjon  Lær om den vitenskapelige og teknologiske utviklingen som forandret verden
084  	Europa i omveltning  Inn i bølgen av sosiale endringer som truet de europeiske monarkiene
090  Det franske imperiet Møt Napoleon Bonaparte og hans forsøk på å erobre Europa
094  	Nasjonenes vårtid  Utforsk de voldsomme opprørene som feide gjennom Europa i 1848
098  Krigen som gjorde slutt på alle kriger Ødeleggelsene under Første verdenskrig endret Europas kurs på ubestemt tid
102   Den russiske revolusjonen  Dyk ned i den revolusjonære stormen som forandret Russland for alltid
104  	Den dødeligste krigen i historien Hvordan Hitlers begjær etter landområder kastet Europa ut i krig
108   	Holocaust  I løpet av 1930- og 1940-årene myrdet nazistene titalls millioner mennesker over hele det europeiske kontinentet
112 	Den kalde krigen I kjølvannet av andre verdenskrig senket et jernteppe seg over Europa
114 	Nasjonenes høst  Avslør den revolusjonære bølgen som førte til kommunismens fall
116 	Berlinmurens fall Bli vitne til øyeblikket da Tyskland ble gjenforent etter 28 år
120 	Et Europas forente stater? Se tilbake på de mange forsøkene på å samle Europa under ett styre
126 	Ikoniske landemerker  Ta en spasertur gjennom Europas unike arkitektoniske historie

010

046

036

090

102

060

104

c.3000 fvtc.500 fvt

bronsealderen
bronsealderen

Selv om bronsealderens Europa var forhistorisk, opplevde det noe i nærheten av en førmoderne globalisering

Skrevet av Mark Dolan

T hbegrepet bronsealder ble oppfunnet i Danmark i 1817 av CJ Thomsen, som en del av hans "trealdringssystem". Han var arkeolog og museumsinspektør. Thomsen, som hadde tilgang til et stort utvalg forhistoriske gjenstander, skapte en kronologi over det forhistoriske Europa basert på utviklingen av redskaper, fra stein til bronse og til slutt jern. Thomsens ideer ble publisert i boken Ledetraad til Nordisk Oldkyndighed fra 1836, Ledetraad til Nordisk Oldkyndighed (Ledetraad til Nordisk Oldkyndighed) fra 1836, og senere oversatt til tysk og engelsk, har forblitt innflytelsesrike og har gitt den store strukturen i bronsealderen slik vi kjenner den i dag, selv om detaljene har utviklet seg til å bli nesten ugjenkjennelige.
Arundt 3000 fvt. begynte bronsealderen et sted i Mesopotamia, i kjølvannet av yngre steinalder (den nye steinalderen, da grupper av mennesker begynte å slå seg ned på ett sted og oppfinne jordbruket i stedet for å være nomader), som hadde sin opprinnelse i samme region rundt 7000 år tidligere. Den europeiske bronsealderen, som varte i rundt 2500 år, var preget av store endringer i livet på tvers av kontinentets regioner, med ulike kulturer som oppsto, spredte seg og gikk under, handel mellom grupper og fremskritt på alle livets områder. Tperioden har fått navnet sitt fra redskapene som ble laget og brukt over hele Europa, og bronse, en legering av kobber og tinn (eller i noen tilfeller andre metaller som arsenikk), ble det mest populære materialet for nye gjenstander. Men den viktigste utviklingen som skjedde i de drøyt 2000 årene før jernet gjorde sitt inntog på scenen (først som det nye motematerialet for prangende smykker), var nok at store deler av den nordlige halvkule ble knyttet sammen.
Aelv om bronsealderen var preget av fremveksten av handelsruter og bevegelse av mennesker, ideer og ting, var det langt fra en enhetlig kultur som spredte seg over hele kontinentet. Fra begynnelsen i det gamle Midtøsten tok det rundt tusen år før bruken av bronse fant veien til Skandinavia, via øyer som Kypros og Kreta, gjennom det kontinentale Europa og til de kaldere klimaene i Storbritannia og Nederland. Det er ikke overraskende at bronsealderen, som var en periode som strakte seg over hundrevis av år og store avstander, langt fra var én felles kulturell begivenhet. Før bronsen kom, hadde ulike regioner utviklet seg uavhengig av hverandre, og de kulturene som eksisterte, fortsatte å utvikle seg på ulike måter og ble påvirket av innføringen av bronse og andre nye ideer på svært forskjellige måter.
Iet er ikke mulig her å dekke hele bronsealderen (hundrevis av akademikere har viet hele karrieren sin til bare noen få århundrer i ett eller to land!), men vi kan rette oppmerksomheten mot noen av de mest fascinerende områdene og utviklingstrekkene.
Ot ofte nevnt, men ofte misforstått, trekk ved den europeiske bronsealderen er det noe gåtefulle bekerbegerfenomenet. Klokkebeger, en særegen type keramikkbeholder, ble populær over hele Europa i overgangsperioden fra yngre steinalder til bronsealder. Du kan sette en knappenål på et kart over Europa, og sjansen er stor for at du vil være i nærheten av minst én av disse keramikkgrytene, for de har blitt funnet overalt fra Irland til Spania, de

Folk hadde blitt begravet med gullsmykker i 3000 år før bronsealderen

Bronsealderen

Den berømte Agamemnon-masken ble funnet i Mykene

kysten av Danmark til øya Sardinia. Det er slående likheter i bruken av grytene, som ofte dukker opp i begravelser (selv om det er verdt å påpeke at dette delvis skyldes at begravelser oftere graves opp enn andre kontekster), sammen med et felles sett av andre gjenstander, som bronsedolker, pilspisser og armbeskyttere av stein (armbeskyttere for bueskyttere). Dette førte til at forskere fra 1930-tallet og utover begynte å tenke på et paneuropeisk "beakerfolk" eller "beakerkultur". Selv om fenomenet fortsatt av og til uttrykkes i disse termer, er det i dag anerkjent at det er mer variasjon enn likhet mellom folkegruppene som var glade i beaker, og at det i stedet er bedre å forstå det som et felles trekk ved ulike kulturelle grupper.
Eselv om det ikke finnes én enkelt bekerkeramisk kultur eller ett enkelt folk, viser den store utbredelsen av gjenstandene hvordan Europa i bronsealderen hadde omfattende og aktive handelsruter som knyttet folk sammen og gjorde det mulig for ting, mennesker og ideer å forflytte seg som aldri før. Bronsealderens handel førte til økt appetitt på fremmede og eksotiske varer, og dette banet vei for at samfunnene kunne skaffe seg rikdom gjennom eksport og omfattende handelsnettverk. Denne muligheten ble utnyttet på en dyktig måte av én øysivilisasjon: Det minoiske Kreta. Den minoiske kulturen, som er oppkalt etter den legendariske kong Minos, blomstret på slutten av det 2. årtusen f.Kr. med byggingen av monumentale palasser, som Knossos-palasset, med kompleks arkitektur, intrikat utskårne søyler og vakre fresker.
Tkompleksiteten i den minoiske sivilisasjonen krevde et enormt sofistikert kontrollsystem, særlig ettersom den minoiske økonomien vokste eksponentielt i det siste årtusenet fvt., da de eksporterte en rekke produkter, blant annet olivenolje, tekstiler, tømmer og luksusvarer. De importerte også et stort utvalg av materialer, fra vanlige metaller og andre råvarer til eksotiske varer som gjorde det mulig for den fremvoksende eliten å demonstrere sin rikdom og sine interregionale forbindelser. Denne blomstrende økonomien førte til utviklingen av et skriftsystem, Linear A. Dessverre er det lite som er bevart av Linear A-skrift, noe som betyr at skriften ikke er tydet den dag i dag. Den førte imidlertid direkte til Linear B, den siste skriften som ble brukt av den mykenske greske kulturen, en annen av de mest fremtredende kulturene i bronsealderen.
Mykenske Hellas, en sivilisasjon som varte i rundt 500 år mellom 1600 og 1100 f.Kr., tok etter minoerne på Kreta, utviklet deres skriftsystem, bygde videre på deres kunst og arkitektur og overtok etter dem som de fremste handelsmennene i bronsealderens middelhavsområde. Da det mykenske stavelsesskriftsystemet ble dechiffrert på 1950-tallet, kunne arkeologene bedre forstå den tidlige utviklingen av antikkens Hellas, en av de mest innflytelsesrike sivilisasjonene i hele Europas historie. Det var den mykenske perioden som dannet rammen for Homers Odysseen og Iliadenog Iliaden, noen av de mest betydningsfulle litterære verkene som noensinne er skrevet, og som har gitt noen av de mest fantastiske arkeologiske funnene som noensinne er gjort, blant annet Agamemnons gullmaske, som ble funnet i Mykene.
Tet hierarkiske samfunnet, der mennesker eller grupper kunne oppnå rikdom og makt over sine jevnaldrende, er kanskje lettest å identifisere i minoernes og mykenernes storslåtte palasser og fantastiske kunstverk, men dette var et vanlig trekk i hele bronsealderens Europa. Mange av bevisene våre for stratifiserte samfunn og herskende "klasser" kommer fra gravmaterialet, ettersom graver med overdådig eller omfattende gravgods generelt anses å tilhøre de mektigste, rikeste eller mest høytstående personene i samfunnet.
Ot slikt samfunn, Únětice-kulturen, blomstret i tysk bronsealder, etter Beaker- og Corded Ware-kulturene (som alle har fått navn etter periodens karakteristiske keramikkdekor). Dette samfunnet er kanskje mest kjent for sin serie med enormt forseggjorte "fyrstegraver", som finnes på steder som Leubingen, Helmsdorf og Dieskau. Disse hadde ikke bare hauger som var opptil 90 meter brede og 20 meter høye, men de hadde også steinbygde kjerner, noen ganger 18 meter brede, som omsluttet en mindre eiketeltlignende struktur som inneholdt selve begravelsen. Som om ikke den komplekse arkitekturen var nok, ble statusen understreket av at de inneholdt bronsevåpen og en rekke intrikate gullsmykker. Iet antas at elitene skaffet seg rikdom ved å kontrollere flyten av råvarer, som metall og rav, fra øst til vest og omvendt, noe som viser at det i den nye, handelstunge verdenen i europeisk bronsealder fantes mange måter å bygge opp rikdom på, og enda flere måter å vise den frem på.
Yan kan argumentere for at bronsealderen var den perioden da Europa som konsept virkelig kom i gang. Før bronsealderen var kontinentet befolket av grupper av mennesker som slo seg ned på ett sted, drev jordbruk og bygde samfunn, men ofte uten et omfattende nettverk av kontakt eller handel. I bronsealderen begynte det å vokse frem samfunn med herskerklasser, der rikdom og makt kunne bygges opp gjennom handel og kontroll over forflytningen av mennesker og gjenstander. Krigføringen økte, utstillingsiveren ble mer utbredt, og ideer kunne spres. De påfølgende 2500 årene av europeisk historie er bygget på bronsealderens fundament.

Nå tror man at Agamemnons gravmaske i gull kanskje ikke forestiller den mykenske kongen likevel

Kyst til kyst

Cornwalls og Kypros' dobbeltrolle i utformingen av bronsealderen

Noen gullgjenstander fra fyrstebegravelsen i Leubingen

I motsetning til kobber, som hadde en kort storhetstid som det fremste metallet før bronsealderen begynte (ofte omtalt som "kalcolittisk tid"), måtte bronse produseres ved å smelte kobber sammen med en annen legering, som oftest tinn. Begge metallene måtte utvinnes, og selv om det finnes ulike kilder for hvert av dem i Europa, er Cornwall (tinn) og Kypros (kobber) to av de mest kjente. Selv om det kan virke usannsynlig at tinn fra Cornwall ble utvunnet og sendt så langt som til det østlige Middelhavet for over 4000 år siden, har isotopanalyser vist at bronsegjenstander som er funnet så langt unna som i Israel, er laget av tinn fra Cornwall.
Disse gjenstandene som ble funnet i det gamle Midtøsten, var ofte laget av kypriotisk kobber, som var verdsatt for sin høye kvalitet. Kypros ble så høyt ansett for sine nesten uuttømmelige bronsereserver at øya ble en viktig økonomisk aktør i Middelhavsområdet, og dermed en rik og velstående øy. Faktisk var Kypros' rolle i bronsehandelen så viktig at ordet "kobber" stammer fra øyas navn. Kypros eksporterte bronsen sin i form av "okseskinn", som nådde Vest-Europa og til og med har blitt identifisert på bergkunst i Sverige.

Knossos-palasset i Hellas

En rekonstruksjon av begravelsen til Amesbury Archer, en av de mest berømte beakerbegravelsene

En av freskene i Knossos-palasset

Ibilder: Getty Images, Alamy

500-tallet fvt

Hvordan demokratiet ble født

Bystaten Athen brakte demokratiets grunnlag og virkemåte til verden

Tet demokratiske styresettets opprinnelse har lenge blitt tilskrevet Aoldtidens Hellas, og bystaten Aten blir sett på som dens vugge. Selv om Aten faktisk hadde en velfungerende demokratisk prosess, var den ikke alene blant bystatene om å utvikle de demokratiske elementene. Det athenske demokratiet viste seg imidlertid å være det mest varige i antikken, og dets historie er veldokumentert i forhold til de andre andre.
Allerede da Athen nådde høyden av sin makt og prestisje, ble kimen til demokratiet sådd. På begynnelsen av 600-tallet tok Solon initiativ til reformer som styrket borgernes deltakelse. Rundt år 508 fvt. ledet Kleisthenes et blomstrende demokrati, og på midten av 500-tallet fvt. innførte Ephialtes reformer som ytterligere endret og foredlet det athenske styresettet. Det første kjente fungerende demokratiet oppsto i Athen, og de andre bystatene som innførte demokratiske institusjoner, etterlignet sannsynligvis den athenske modellen.
Den athenske versjonen var et direkte demokrati, ettersom de som hadde rett til å delta, kunne avgi sin stemme direkte i saker som gjaldt lov og rett. Prosessen strakte seg utover selve Athen og ut på den attiske halvøya, men det er viktig å merke seg at ikke alle innbyggerne i byen og dens omegn var fullverdige deltakere i den demokratiske prosessen. Befolkningen i Athen og omegn anslås å ha vært på rundt 250 000 eller mer på 500-tallet fvt. og inkluderte slaver og ikke-athenske innbyggere.
Den første prøven for å få delta i demokratiet var å bevise at man var borger. Menn over 18 år måtte bekrefte at de ikke var slaver, og at foreldrene deres var født i Athen. Kvinner var ekskludert. Bare mellom 30 000 og 50 000 innbyggere var valgbare, og forskere hevder at antallet aldri oversteg mer enn 30 prosent av bystatens befolkning.
Det athenske demokratiet ble innledet av andre styreformer som eksisterte på ett eller annet tidspunkt i minst 300 år etter grunnleggelsen av bystaten, eller polis, rundt 900 f.KrE. Det tidligste styret i polis var et monarki. En konge, omgitt av en tett gruppe adelige rådgivere, regjerte i rundt 100 år. Velstanden førte imidlertid til at monarkiet forsvant. Menn som eide eiendom og hadde skaffet seg en viss formue gjennom handel og næringsliv, begynte å ønske å få innflytelse på sitt eget styre.
Disse nye, innflytelsesrike adelsmennene begynte å samles på Areopagus, en høyde i nærheten av byen, og tok navnet sitt derfra. Areopagus utviklet seg til et organ som hevdet politisk makt og valgte ni 'herskere,' kjent som arkonter, til å styre bystaten i et oligarki. Arkonene hadde ikke absolutt makt. Deres beslutninger måtte godkjennes av Areopagus.
På midten av 700-tallet hadde den sosiale klassestrukturen blitt veldefinert. Den velstående, aristokratiske herskerklassen, inkludert medlemmer av Areopagus, havnet i disfavour da arbeidere og medlemmer av de lavere klassene mislikte deres fortsatte velstand, som ofte ble opprettholdt på bekostning av de mindre heldige. Det greske samfunnet ble preget av uro, og midt i kaoset trådte selvhevdende menn frem,

Demokrati er avledet av de greske ordene "demos" (folk) og "kratos" (makt), og kan bokstavelig talt oversettes med "folkets makt"

På dette maleriet fra 1800-tallet holder Perikles sin berømte begravelsestale til ekklesia.  Akropolis ruver i bakgrunnen

Ibilder: Alamy, Adobe Firefly (AI-genererte bilder)

og lover å gjenopprette ro og orden. Ofte med støtte fra folket, har disse såkalte 'tyranner' gjorde krav på makten i et radikalt brudd med tradisjonelle former for maktovertakelse, som rikdom eller slektslinjer.
SOLON SÅR FRØ
I 594 f.KrEf.Kr. så Solon, en statsmann, poet og archon, ble opphøyet til regent i Athen. I økonomisk vanskelige tider hadde mange atenere blitt tvunget til å søke økonomisk støtte fra aristokratiet. I bytte mot lån ble de tvunget til å pantsette jorda si og til og med tilby seg selv og familiemedlemmer som sikkerhet. Ofte resulterte denne praksisen i en tyngende gjeld som ikke kunne betales tilbake. Bønder og kjøpmenn ble slaver av de rike. En økonomisk krise truet, særlig da bøndene mistet bruken av jordene sine, og en økonomisk kollaps truet grunnlaget for Athens velstand.
Solon satte i gang med å rette opp urettferdigheten i en samfunnsstruktur basert på rikdom alene. Han utviklet en grunnlov som delte det athenske samfunnet inn i fire klasser basert på økonomisk kapasitet, og lot medlemmene av de tre øverste klassene tjene som archons. Alle atenere fikk rett til å anke en rettsavgjørelse til en jury, noe som reduserte makten til de ni archons makt i slike saker til fordel forutil fordel for et større og mer rettferdig organ. Solon da solon gjorde slutt på skikken med lån sikret av den enkeltes frihet.
Før Solons reformer hadde rådet i Areopagus, tidligere aselv, hadde valgt ni nye arakoner archons hvert år. Derfor var det bare aristokrater som ble valgt inn i organet. Solons grunnlov bestemte at alle athenske borgere skulle stemme på en liste med kandidater til stillingen som archon. Blant disse kandidatene ble ni personer valgt ved loddtrekning. I henhold til Solons grunnlov skulle Areopagus som lovens vokter, og et råd bestående av 400 borgere dannet en mer representativ forsamling. Solon beholdt visse aspekter ved oligarkiet, men deretter brakt frem visse aspekter ved demokratiet som senere skulle bli en realitet i Athen.
I en tid med tyranner var Solon absolutt ikke en av dem. Selv om han kom fra en aristokratisk familie og sannsynligvis fikk muligheten til å hevde seg selv, var hansvalgte han å kjempe de lavere klassenes sak. I en siste uselvisk handling krevde han at atenerne skulle følge den mønsterforfatningen som hadde blitt innført i ti år. Deretter forlot han bystaten aten for en lengre periode.
Den demokratiske bølgen som hadde begynt å bygge seg opp i Athen på begynnelsen av 600-tallet f.KrE ble noe ironisk nok videreført under tyrannen Peisistratos styreos og hans sønner, Hippias og Hipparkos, som varte i omtrent 50 år fra 560 til 510 f.KrE. Ved hjelp av sin hær av leiesoldater støttet Peisistratolikevel folkets velvilje og utvidet til og med makten til de styrende organene som Solon hadde opprettet. Han fortsatte å svekke aristokratiets innflytelse og oppmuntret til handel og jordbruk, samtidig som han ledet omfordelingen av en del landområder på den attiske halvøya.  De Alcmaeonidae familien fikk hjelp av en spartansk hær til å avsette Hippias.
En kort kamp om herredømmet i Athen fulgte. Isagoras ble valgt til archon i 508 FVTmen hans rival, Kleisthenes, medlem av Alcmaeonidae-familien, gikk direkte til folket for å få støtte og fikk mye favour blant alle de lavere klassene. Da Isagoras på nytt innkalte den spartanske hæren for å slå ned Kleisthenes, protesterte athenerne kraftig og deretter sendte Isagoras og den spartanske hæren til å pakke sammen.
KLEISTHENES OG FULL BLOMSTRING
I løpet av det siste tiåret av 600-tallet f.KrEf.Kr. løftet Kleisthenes det athenske demokratiet til en fremtredende posisjon og ble æret som dets far. Selv om hans regjerings- og reformperiode var kort, og bare varte i seks år fra 508 til 502 FVTvar virkningen av hans tiltak enorm, og den kom til å vare i to århundrer.
Kleisthenes undergravde effektivt aristokratiets innflytelse og dets skille fra middelklassen og arbeiderklassen ved å innføre reformer som skapte en ny bevissthet blant athenerne, et nytt syn på dem selv og på deres forhold til bystaten. Kleisthenes gjorde landsbyen, kjent som 'deme'til den grunnleggende politiske enheten i det nye samfunnet. I stedet for å identifisere seg som individer knyttet til familier, begynte borgerne å kalle seg selv ved navn som var knyttet til hjemlandsbyen. Denne vektleggingen av geografisk plassering i stedet for avstamning skapte en kultur av 'Atensk identitet' snarere enn en familietilknytning, og bidro til å forhindre at en ny tyrann kunne utfordre autoriteten.
Hver deme ble administrert av en demark, som hadde samme ansvar som en borgermester i en by, og som blant annet plasserte individer i tre grupper eller 'tredjedeler,' som inkluderte verifiserte menn som var over 18 år og dermed borgere, de borgerne som ble valgt ut til å sitte i rådet, og de som var kvalifisert til å delta i forsamlingen. For å engasjere alle athenske borgere ytterligere i styreprosessen, omorganiserte Kleisthenessden sosiale strukturen ytterligere, og avskaffet i praksis det gamle systemet med stammer og erstattet det med et nytt rammeverk. Hver av tredjedelene ble tildelt en av ti ti nye stammer. Hver stamme besto av tre tredjedeler, én fra byen, én fra kystområdet og én fra det indre av bystaten. Hver stamme sendte i sin tur 50 borgere hvert år for å sitte i et nytt råd på 500, som hadde økt fra 400 siden Solons tid.
Den nye strukturen samlet borgere fra alle områder av Aten. Stammene fikk en enorm innflytelse i den demokratiske prosessen, mens borgerne ble grundig engasjert - helt ned på lokalt nivå. Kleisthenes var forutseende nok til å eliminere muligheten for at regional eller provinsiell politikk skulle undergrave prosessen med tiden. Han hevdet at når en borger først var registrert i en bestemt deme, var han da forble i denne demeen når det gjaldt deltakelse i styre og stell, uavhengig av om han flyttet til et annet område i bystaten aten.
For å gi det nye sosiale og politiske apparatet legitimitet og historisk kontekst, kalte Kleisthenes de ti nye stammene etter en av bystatens helter fra antikken. Disse ble angivelig overlevert av solguden Apollon gjennom orakelet i Delfi. De ti heltene var Pandion, Oeneus, Leoscecrops, Hippothoon, Erechtheus, Antiochus, Acamas, Aegeus og Ajax. Disse heltene ble videre udødeliggjortsog æret ved at statuene deres ble plassert på Atens agora, i nærheten av området der nye lover og proklamasjoner ble lagt ut til offentlig beskuelse for folket.
STRUKTUR OG STYRKE
Det athenske demokratiet er historisk sett kjent for å være en til tider bråkete, stridslysten og omstridt institusjon i praksis. Likevel,

Generalene i den athenske hæren ble valgt til sine stillinger i stedet for å bli utvalgt ved loddtrekning, slik enkelte andre embetsmenn ble

Dracos lover

Rundt 621 f.Kr. antas Draco, den første lovgiveren i antikkens Hellas, å ha innført en skriftlig lovkodeks. Den skriftlige loven erstattet et system av muntlige lover og stammelover med en mer enhetlig lov som skulle tolkes av en domstol. Loven i seg selv huskes som ganske streng, og det er fra forfatterens navn at det moderne ordet "drakonisk" stammer. Vi vet lite om Dracos liv, men det antas at han tilhørte adelen i regionen Attika. Han ble født rundt 650 f.Kr. og døde i en alder av ca. 50 år.
Dracos lovverk var Atens første skriftlige grunnlov, og folket hadde bedt ham om å utarbeide den - selv om de ikke var klar over at den skulle bli så streng. Lovgiveren skal en gang ha blitt spurt om hvorfor dødsstraff var så utbredt i kodeksen. Han svarte at de som ble dømt for mindre forseelser fortjente straffen, mens han ikke kunne tenke seg noen strengere straff for større forbrytelser. Loven favoriserte også adelen og den aristokratiske klassen. Av uklare årsaker ble Draco forvist fra Aten til øya Ægina, der han tilbrakte store deler av livet sitt.

Dette bildet viser utstøtelsen av den athenske statsmannen Aristides. Keramikkskårene som bærer hans navn, blir talt opp

Areopagen, eller Ares-høyden, var åsted for møtene i det athenske regjeringsorganet

Athens kvinner hadde begrenset bevegelsesfrihet på offentlige steder og var ofte adskilt fra den mannlige befolkningen

revolusjonerte det fundamentaltsrevolusjonerte fundamentalt statens rolle i folks liv og deres egen mulighet til å påvirke begivenhetenes gang. Selv om mange innbyggere i Athen ble nektet full deltakelse, var fremveksten av den demokratiske prosessen likevel en av de mest dyptgripende hendelsene i den vestlige verdens historie. Den reformerte strukturen som Kleisthenes innførte rundt 507 f.KrE beholdt institusjoner som hadde sine røtter hos Solon nesten hundre år tidligere.
Kleisdaes kalte sitt styresett demokratia, eller 'folkets styre'. Den grunnleggende strukturen besto av tre søyler som skulle sørge for rettferdighet, utøve rettferdighet og skrive og tolke lover.
Forsamlingen, eller ekklesia, var den sentrale styrende myndigheten i Athen. I sin tidlige periode møttes ekklesia bare ti ganger per år. Senere ble dette antallet utvidet til 40 ganger, men det kunne også forekomme innkalte møter. Møtene var åpne for alle borgere i Athen og ble holdt i et teater på en åsside kalt Pnyx like vest for den store athenske Akropolis. Ekklesia skrev nye lover og reviderte de lovene som allerede var i kraft. Den drøftet utenrikspolitiske spørsmål, blant annet om man skulle gå til krig eller ikke, og den holdt offentlige tjenestemenn ansvarlige for deres oppførsel.
Voksne, mannlige borgere anså det som sitt ansvar å delta i forsamlingens møter, men plikter i forbindelse med militæret, innhøstingen eller andre aktiviteter begrenset vanligvis forsamlingene til rundt 5000 personer. Til tider var det obligatorisk å delta. Slaver spente et rødfarget tau tvers over agoraen for å drive innbyggerne til et ekklesia-møte. De som hadde røde merker på klærne, ble da bøtelagt. På slutten av 500-tallet f.KrE f.Kr. fikk deltakerne i ekklesia betalt for tiden de brukte. Bare de første 6000 som ankom, fikk kompensasjon, og det røde tauet var fortsatt i bruk - som en barriere mot de sent ankomne.
Rådet på 500 personer som ble innkalt under Kleisthenes, ble kalt 'boule'. De 50 mennene som ble valgt fra de ti stammene som utgjorde rådet, satt i ett år av gangen. Boule-rådet hadde omfattende myndighet, og hadde blant annet ansvar for å disponere statens eiendom, fra skip til husdyr, og for å ta imot utsendinger fra andre bystater. Boule møttes hver dag, og siden det var ansvarlig for mye av den rutinemessige driften av regjeringen-atens statsrelaterte forretninger, hadde den sannsynligvis den største innflytelsen på folks liv. Bouleens primære funksjon var å avgjøre hvilke statsanliggender som var verdige å legge frem for ekklesia. Boule hadde derfor en enorm innflytelse på bystatens politiske liv og den demokratiske prosessen.
Det er interessant å merke seg at de som skulle innta posisjonene i bouleen, ble bestemt ved loddtrekning i stedet for stemmesedler. Grunnen var enkel. En person som ble valgt ved loddtrekning, kunne tilskrive utvelgelsen ren flaks. Et valg, derimot, var utsatt for påvirkning utenfra, for eksempel bestikkelser eller hemmelige avtaler. Valg kunne også føre til at det over tid oppstod en fast klasse av embetsmenn i boule, noe som kunne fremme fristelsen til personlig vinning. Igjen ville loddtrekningsmetoden beskytte mot en slik situasjon. En tantalisdet gjenstår imidlertid et interessant spørsmål, for historikere har med en viss bekymring notert seg at enkelte borgere og medlemmer av deres familier så ut til å tjenestegjøre med mye større regelmessighet enn andre. Var disse få individene bare heldige?
En integrert del av det athenske demokratiet, rettssystemet, eller 'dikasteria'var et funksjonelt underverk. Hver dag ble en gruppe borgere, menn over 30 år gamlesamlet seg. Av dem ble 500 valgt ut til å fungere som jurymedlemmer. Folket brakte saker direkte inn for retten. Det fantes ingen politistyrke i bystaten som kunne arrestere og tiltale en enkeltperson, og juryen hadde derfor en enorm makt når det gjaldt å avvise saker som andre borgere la frem under argumentasjonen for og mot en anklaget part.
Offentlige saker ble først prosedert av aktor og deretter av den tiltalte. Hver av dem hadde én tale på tre timer' hver, og hver av dem ble tidsbestemt med en vannklokke. Hvis en sak skulle behandles privat, ble tiden for argumentasjon betydelig redusert. En sak fikk ikke vare lenger enn én dag, og jurymedlemmene var ofte høylytte og ga høylytt uttrykk for at de støttet eller betvilte et bestemt punkt. Når begge sider hadde lagt frem sine synspunkter, var det i begge tilfeller minimalt med diskusjon blant jurymedlemmene - det var ikke avsatt tid til formelle rådslagninger - og avstemningen om skyld eller uskyld ble foretatt.
Det fantes ingen forbud mot hva slags saker som kunne bringes inn for en atensk jury, noe som iblant gjorde det mulig for enkeltpersoner å trekke fiender inn på den offentlige arenaen for å sette dem i forlegenhet eller hevne seg. Jurymedlemmene måtte tolke motivet til anklageren eller saksøkeren, samt den tiltaltes skyld eller uskyld. Fra rundt 462 f.KrEf.Kr. begynte jurymedlemmene å motta lønn for sine tjenester, og man forventet at kompensasjonen gjorde jobben til en anstrengelseur som alle borgere kunne delta i, ikke bare de aristokratiske, velstående eller de som hadde råd til å miste lønnen fra sitt vanlige yrke.
Omtrent samtidig begynte Ephialtes et vellykket forsøk på å redusere innflytelsen til Areopagus' innflytelse. Han straffeforfulgte medlemmer av organet for dårlig administrasjon og lyktes med å dele mye av den gjenværende makten mellom ekklesia, boule og dikasteria. Da Ephialtes var ferdig, ble Areopagus ikke lenger forfatningens vokter, men bare en domstol i seg selv som avgjorde saker som involverte mord og religion.
DEMOKRATIETS SKUMRING
Ephialtes ble myrdet i 461 f.KrE.KRslik at rivalen Perikles kunne konsolidere makten. Mens demokratiet fortsatte å fungere, ble Perikles' innflytelse så stor at han ble ansett som "Athens første borger" Perikles' styre er omstridt. Noen historikere mener at han fremmet demokratiet gjennom tiltak som var til fordel fortmens andre hevder at hans personlige makt og innflytelse over styret bidro til demokratiets forfall.
De demokratiske idealene i Athen holdt stand til tross for utfordringer i årene under den peloponnesiske krigen, blant annet den kortvarige tilbakekomsten av en  oligarkiet i 411 f.KrE. Nederlaget mot spartanerne i 404 f.KrE førte til de tretti tyrannene, en marionettregjering som bare varte i ett år før demokratiet ble gjeninnført. I 338 f.KrEerobret imidlertid den makedonske hæren, med kong Filip II i spissen, det meste av Hellas og gjorde slutt på det athenske demokratiets noble eksperiment.
Til tross for sin relativt korte eksistens i Athen overlevde demokratiets ideer og fikk senere innflytelse på Romerriket, som i sin tur formet moderne demokratiske styresett.

Dette 1800-tallsstikket viser kunstnerens inntrykk av agoraen, eller markedsplassen, i antikkens Athen

"Bouleens myndighet var omfattende, og strakte seg fra disponering av statlig eiendom til husdyr"

Ekklesia, eller forsamlingen, beholdt myndigheten til å gi spesielle fullmakter til rådet på 500, eller boule, i en nødssituasjon

Ruinene av Pnyx, møteplassen for den antikke ekklesia, ligger tomme. Talerstolen står igjen i midten

Gjennom utstøtelse

Ekklesia, eller forsamlingen, et mektig organ i det athenske demokratiet, hadde en særegen makt - utstøtelsesretten. Det var en nyskapning av Kleisthenes, som sannsynligvis hadde til hensikt å forvise enhver person som utgjorde en trussel mot det athenske demokratiet, og som innebar at vedkommende kunne utvises etter en avstemning i ekklesia. Hvert år stemte forsamlingen om hvorvidt de skulle gjennomføre en utstøtelse eller ikke. Hvis det ble stemt for, fant prosessen sted på et nytt møte som ble holdt noen måneder etter det første. Innbyggerne stemte ved å skrape navnet på en person som de ønsket forvist, på et keramikkskår som ble kalt en "ostraka" Minst 6000 borgere måtte stemme for at stemmesedlene skulle bli talt opp.
Den personen som fikk flest stemmer, måtte forlate Aten i ti år, men han eller hun mistet ikke sin eiendom eller sine rettigheter som athensk borger. Utstøtelse kan faktisk ha blitt sett på som en ære. Noen ganger ble en person så mektig at han utgjorde en trussel mot demokratiet selvelv. Blant dem som ble utstøtt mens de levde, var Themistokles, helten fra krigene mot Persia, Thukydides, politiker og historiker, og Alkibiades, statsmann, taler og hærfører hærfører.

Kleisthenes er æret som det athenske demokratiets far, som etter hans reformer utviklet seg til en levende styringsprosess

Dette keramikkskåret, som kalles et ostrakon, bærer navnet til Perikles, en gang utnevnt til Athens første borger

© Alamy

509 f.Kr. - 476 e.Kr

hva har
de romerne  gjort for oss?

De kom, de så og de erobret - og de formet samtidig det moderne Europa

Skrevet av Kate Marsh & Jessica Leggett

A t llerede på sitt høydepunkt strakte Romerriket seg over mer enn fem millioner kvadratkilometer. Iet var den viktigste staten ved Middelhavet, og nådde så langt nord som til Skottland. Det strakte seg ned til Nord-Afrika og kom til å dominere Midtøsten og videre utover. En så stor nasjon forsvinner aldri helt - dens kultur og tradisjoner siver inn i folket og landskapet og etterlater seg en arv som aldri helt kan viskes ut. A mye av det romerne gjorde ville forsvant over tid: hedenskapet døde ut, og tetepler ble omgjort til kirker eller forfalt, gladiatorene sluttet å kjempe på arenaene, og fallosene sluttet å bli brukt som lykkeamuletter. Men romerne hadde eksistert så lenge, og skikkene deres viste seg å være umulige å legge bak seg. Det er nesten umulig å telle alle måtene romerne formet det moderne Europa på, både fysisk og kulturelt, så her er bare ti av de mange tingene de etterlot seg etter det vestromerske rikets fall.

Romerske ideer og romersk kultur fortsetter å påvirke vår verden i dag

Hva har romerne gjort for oss?

Illustrasjon: Joe Cummings

Ibilder: Getty Images; Alamy

Det romerske veinettet strakte seg ut over Europa, Nord-Afrika og Midtøsten

Veier

Hvordan reise rundt i Europa

Ikke alle veier fører til Roma, men noen av dem som ble anlagt av romerne, er fortsatt i bruk i dag. Selv om byggematerialene var forskjellige i hele imperiet, var formasjonen alltid den samme: Selve veien var hevet, bygget opp i lag av stein, grus og sand, med grøfter på hver side for drenering. Veiene var utrolig viktige i et så stort område - de gjorde det mulig for tropper å forflytte seg raskere, og de styrket handel og kommunikasjon.
Det kanskje mest kjente eksemplet på dette i Storbritannia er Watling Street, et navn som stammer fra hva sakserne kalte den. Den strakte seg fra dagens Dover, gjennom London og opp til Wroxeter, og knyttet havnen nærmest det europeiske fastlandet sammen med resten av Britannia. Den har også hatt sin del av historien - det var her Boudicca led sitt endelige nederlag mot romerne, og det antas at pilegrimene i Chaucers Canterbury Tales også brukte den. I dag er den A2 mellom Dover og London, og A5 fra London til Wroxeter.

© Getty Images

Språk

Du snakker sikkert allerede som en romer

Overalt i Vatikanstaten er skiltene skrevet på latin i stedet for italiensk

Latin, som ble snakket av de fleste romere, var imperiets fremste språk og omtales ofte som dødt. Men det er det slett ikke. Europas romanske språk - fransk, italiensk, portugisisk, rumensk og spansk, blant andre - stammer alle fra latin, takket være den omfattende romerske okkupasjonen. Takket være den felles roten er det mange likheter mellom dem, noe som betyr at hvis du kan et språk, er det lettere å lære og forstå et annet. Selvfølgelig har germanske språk som tysk, nederlandsk og engelsk også blitt påvirket av latin.
Men latin var i seg selv et utbredt språk i hele Europa frem til middelalderen, som administrasjonsspråk for stater som Det tysk-romerske riket og kongeriket Frankrike. Det var også, og er fortsatt, den romersk-katolske kirkens språk, med gudstjenester på middelalderlatin. Renessansen satte ikke en stopper for dette, og både teologiske og vitenskapelige bøker ble skrevet på latin.
Latin brukes fortsatt i dag - alle dyr har latinske betegnelser, og kroppens knokler har ofte latinske navn, som skulderblad og haleben. Men det er ett land som fortsatt bruker latin som offisielt språk: Vatikanstaten. Det er faktisk det eneste landet i verden der du kan bruke en minibank på latin.

Hurtigmat

Det gamle Romas svar på Burger King

Hvis du liker maten din, og du liker at den er rask, bør du takke romerne. Bare i Pompeii er det funnet mer enn 80 thermopolia (bokstavelig talt kokebutikker), hver og en av dem en steindisk med innfelte leirkar, eller dolia, slik at mat og drikke kunne holde seg varm. De lå ofte på markedsplasser, og var et sted der man kunne ta seg en rask matbit på farten, omtrent som McDonald's eller KFC gjør i dag.
Et romersk thermopolium solgte ofte krydret vin, kjøtt, ost, fisk, linser og nøtter. Klassisisten og antikkhistorikeren Mary Beard har fortalt at disse gatekjøkkenene lå langs gatene i Pompeii - de var alternativet til et magert kosthold bestående av brød, ost og frukt for de fattige, som ikke hadde mulighet til å tilberede noe annet. Mens noen thermopolia bare tilbød mat, hadde andre uteserveringer for dem som ønsket å ta seg god tid.

Inne i Pantheon i Roma, malt av Giovanni Paolo Panini ca. 1734

Et termopolium i ruinene av Herculeaneum, Italia

Konstruksjon i stor skala

Romerne var mer innovative enn folk er klar over

Hvis det er én ting romerne huskes for i dag, så er det bygningene deres. Palasser og teatre fantes allerede før dem, men det romerne tilførte arkitekturen var forbløffende. Amfiteatrene ble født til de beryktede gladiatorkampene (som romerne faktisk overtok fra sine etruskiske forgjengere). Triumfbuer og søyler dukket opp over hele imperiet til minne om seirene til keisere som Trajan og Titus. Akvedukter førte vann til byer og tettsteder som ikke hadde egne vannkilder. Hadrian bygde en mur tvers gjennom Nord-England som en barriere mot de barbariske pikterne i dagens Skottland.
En undervurdert bragd var imidlertid Pantheon, som fortsatt står i Roma den dag i dag. Det sto ferdig i 125 e.Kr. og er muligens den første bygningen noensinne der innsiden bevisst er designet for å overstråle utsiden. Rotunden er 43,2 meter i diameter, og er en perfekt halvkule. Øverst oppe er det en 8,8 meter bred oculus, eller åpning, og hele kuppelen er laget av pimpstein og betong. Den står som et vitnesbyrd om romersk arkitektur og byggekunst.

Lovene

På tide å oppdatere rettssystemet?

Det virker sprøtt at vi fortsatt bruker lover som ble skapt for over 2000 år siden, men det er sannheten. De tolv tabellene, som vanligvis omtales som grunnlaget for romerretten i antikken, hadde stor innflytelse på Bill of Rights ved grunnleggelsen av USA, og både Sør-Afrika og San Marino baserer fortsatt rettssystemene sine på ideen om Jus Commune, eller sivilrett. Fragmenter av de tolv tabellene har overlevd til i dag, og vi kan se at de omfattet familierett og erstatningsrett, som begge fortsatt eksisterer. Roma hadde verdens første avanserte rettssystem, og takket være dets vidtrekkende innflytelse er det ikke rart at det har påvirket så mange andre. Dagens jusstudenter kan fortsatt studere det, og det hjelper dem ofte til å forstå vårt eget komplekse rettssystem.

Valuta

Romerske mynter la grunnlaget for økonomiske systemer over hele Europa

Visste du at det er romerne vi kan takke for at vi i dag bruker mynter til å kjøpe varer med? Romerne begynte å prege mynter rundt 400-tallet f.Kr., og etter hvert ble det produsert mynter i messing, kobber, sølv og gull. Det var særlig sølvdenaren som ble standard myntenhet i hele Romerriket, og den ble en allment anerkjent form for verdi som kunne brukes til å kjøpe varer og tjenester og lette handelen på tvers av imperiet. Romerne innførte myntsystemet i mange land, blant annet i Storbritannia under keiser Augustus, og dette kom til å påvirke utviklingen av senere myntsystemer i Europa etter Romerrikets fall.
I tillegg viste romerske mynter ofte et profilbilde av en hersker, og Julius Cæsar var den første til å produsere mynter med sitt eget bilde, noe som skilte seg fra tidligere tiders trend med avbildninger av forfedre. Myntene ble dermed en nyttig form for propaganda som spredte herskerens image over hele imperiet og legitimerte herskerens styre, og mange senere europeiske mynter tok også i bruk den laureatformede bysten i profil.

Romerske borgere undersøker de tolv tabellene etter at de først ble innført

den julianske kalenderen

Vi kan takke én mann for skuddår

Kalendere fantes allerede da Julius Cæsar kom til makten - grekerne hadde laget sin versjon, mens andre sivilisasjoner hadde sine. Roma hadde sin egen borgerlige kalender, men den var ikke synkronisert med naturen, så Cæsar tok saken i egne hender for å endre den. Han la til en ekstra dag hvert fjerde år på grunn av en beregning som viste at det tok 365 og en kvart dag for jorden å gå rundt solen, ikke 365. Slik hadde den såkalte julianske kalenderen skapt skuddår. Beregningene var imidlertid litt feil - det tar oss faktisk ytterligere 11,5 minutter å gå rundt solen hvert år, så Cæsars kalender overkorrigerte med åtte dager hvert årtusen. Dette ble endelig rettet opp på 1500-tallet med innføringen av den gregorianske kalenderen, oppkalt etter pave Gregor XIII, men ideen om skuddår ble værende. Dessverre for historikerne tok ulike land i bruk skuddår til ulike tider, noe som gjør det svært forvirrende å datere enkelte hendelser.

Kristendommens utbredelse

Romerne forandret religionen i hele Europa for alltid

Det var romerne som spilte en avgjørende rolle i spredningen av kristendommen over hele Europa. Imperiets gode forbindelser og det veletablerte veisystemet på tvers av Europa gjorde det lettere å spre kristendommen over hele imperiet, ettersom misjonærer, som apostelen Paulus, reiste langs veiene til Storbritannia, Tyskland og andre land for å spre budskapet sitt. Kristendommen begynte imidlertid for alvor å blomstre etter keiser Konstantins omvendelse i 312 e.Kr., og året etter ble Milano-ediktet innført - et edikt som innførte toleranse for kristendommen i hele Romerriket, satte en stopper for forfølgelsen av kristne og anerkjente kristendommen som en lovlig religion. Den romersk-katolske religionen fortsatte å spre seg selv etter at det vestromerske riket falt i 476 e.Kr. og fikk en stabiliserende innflytelse over hele kontinentet og ble en integrert del av den europeiske kulturen.

Konstantins omvendelse til kristendommen ble et vendepunkt for religionen i hele imperiet

sentralvarme

Å holde huset varmt er ikke en ny idé

Hvordan holde varmen i Romerriket? Med sentralvarme, selvfølgelig. Romerne var pionerer, og de fant opp en genial måte å holde bygningene varme på ved hjelp av gulvvarme. En ild eller ovn varmet opp luften under gulvet i et rom, og luften slapp deretter opp langs veggene. Under første etasje var det et kjellerhypokaustum, der stabler av terrakottafliser ble stablet opp i en seng av betong.
Denne metoden ble brukt i bad over hele Romerriket for å varme opp de varme rommene, eller caldaria, og i hus i de nordlige provinsene ble den brukt for å holde varmen i de kalde vintermånedene. De rommene som trengte mest varme, ble plassert nærmest ovnen, men det var på ingen måte et billig alternativ. Det var bare de velstående som hadde råd til det, for det krevde dyktige ingeniører til å bygge dem, og det krevde slavearbeid og store mengder brensel for å holde ovnene i gang. Da det vestromerske riket gikk under, gikk sentralvarme i de vestlige provinsene ut av bruk - det er først i løpet av de siste 100 årene at det har kommet tilbake.

Et hypokaust under gulvet i et romersk bad i Bet She'an

Disse ruinene ved Caesarea er det tidligste kjente eksemplet på romersk betong - og de står fortsatt

Betong

Grunnen til at 2000 år gamle bygninger fortsatt står

Det er kanskje ikke det mest interessante elementet på denne listen, men betydningen kan ikke overvurderes: Romersk betong var intet mindre enn fantastisk. Mens vår betong har en levetid på rundt 50 år før den begynner å smuldre opp, har den romerske versjonen holdt i over 1000 år og er fortsatt i full vigør. Betongen ble laget etter en oppskrift utarbeidet av arkitekten og ingeniøren Marcus Vitruvius rundt år 30 f.Kr. og består av vulkansk aske, kalk og sjøvann, som ble blandet med vulkanske steiner og spredd ut i treformer, før det ble senket ned i mer sjøvann. Betong ble brukt til bygninger, men også til å lage moloer og havnemurer, og det var én viktig grunn til at betongen ble sterkere med tiden. Etter hvert som sjøvannet reagerte med den vulkanske asken, ble det dannet nye mineraler som forsterket betongen. Det er derfor folk nylig har begynt å foreslå at vi bør gå tilbake til denne eldgamle betongen - for hvorfor reparere noe som ikke har gått i stykker på et årtusen?

Sanitære forhold og folkehelse

Å holde rent var en viktig oppgave

Romerne var ikke de første til å bygge kloakker i Roma - den æren tilfaller etruskerne - men romerne var glade for å overta dem og beholde dem i bruk, og bygget til og med sine egne i og utenfor byen. Men i motsetning til hva mange tror, hadde ikke de romerske kloakkanleggene noe med sanitære forhold å gjøre; de fjernet vann fra gatene for å forhindre oversvømmelser. Romerne hadde også offentlige toaletter. De var klamme og skitne, og ikke behagelige å bruke, men de fungerte i nødstilfeller. I motsetning til toalettene hjemme var disse koblet til kloakken.
Men det mest imponerende eksemplet på folkehelse kommer fra de romerske badene. De lå i de fleste byer, og det var de ukentlige, eller noen ganger daglige, turene til thermae som holdt de romerske borgerne rene. En tur inkluderte trasking rundt i rom med ulike temperaturer og en god skrubbing, og en treningsbane var tilknyttet. Dette kan kanskje være forløperen til det moderne treningssenteret, med treningsrom, svømmebasseng og noen ganger dampbad og badstuer.

Kodeksens design var sterkt påvirket av romerske vokstavler

Rester av kloakkrør under det romerske forumet

Bøker

Romerne skapte sannsynligvis de første spenningsromanene

Vi ville ikke nødvendigvis ha gjenkjent romerske bøker som bøker. Frem til rundt det første århundret f.Kr. var de papyrusruller som målte alt fra 4,5 til 16 meter i lengde, men de var vanskelige å lese ordentlig, og i kaldere klima hadde de en tendens til å forvitre. Derfor ble det skapt en ny bok: kodeksen. En kodeks hadde sider med tekst fra forside til bakside, og disse sidene var laget av pergament. Pergament ble oppfunnet av grekerne noen århundrer tidligere og var ideelt å skrive på. Disse sidene ble så bundet inn mellom treomslag, og de kunne romme mer informasjon enn skriftrullene. Nå var det lettere å formidle store mengder informasjon på én gang, og de nye bøkene hadde mye lengre levetid enn sine forgjengere. Men det var ikke den eneste romerske innovasjonen som hadde med skrift å gjøre - de har også fått æren av å skape den første avisen. Acta Diurna, eller Daglige hendelser, ble også laget av papyrus og distribuert rundt i Roma, slik at innbyggerne kunne holde seg oppdatert om bryllup, fødsler, dødsfall, forbrytelser, rettssaker og til og med eventyrene til de rike og berømte. Dagens aviser har egentlig ikke forandret seg så mye.

c.800-1050

LOst Kingdoms

av

VIKINGER

Fra Irland til Konstantinopel plyndret de norrøne røvere den kjente verden på jakt etter skatter og territorier

Skrevet av Jack Griffiths

Often portrettert som blodtørstige røvere, var vikingene en sivilisasjon som reiste til større deler av den tidlige middelalderens verden enn noen andre. De kom fra Skandinavia, forgrenet seg til det europeiske fastlandet for å finne mat, land og rikdommer, og etablerte kongedømmer over hele den kjente verden. I hundrevis av år skremte en flåte av langskip i horisonten europeiske folkeslag som frankerne, sakserne og bysantinerne. Men mennene fra nord var både handelsmenn og røvere, og handel bidro til å finansiere de lange ekspedisjonene deres. De hadde med seg pels, ull og hvalbein, og byttet varene sine mot sølv, silke og krydder, som de deretter solgte videre. Handel eller plyndring? Alt handlet om hvordan man best kunne tjene penger.
Vikingene er kanskje mest kjent for sine angrep på De britiske øyer, den tvungne etableringen av Danelagen og kampene mot Alfred den store. Men de seilte med langskipene sine over hele Europa og hersket over mange forskjellige landområder. De gjorde til og med inntog i deler av Asia, Amerika og Afrika. Fra Newfoundland i vest til Kiev i øst trosset nordboerne forræderske hav og møtte livsfarlige motstandere. De kan ha virket som villmenn, men det er nordboerne vi kan takke for etableringen og utviklingen av mange av de europeiske kongedømmene som blomstret opp etter deres fall.

Viking-utvidelse

■ 8. århundre
■ 9. århundre
■ 10. århundre
■ 11. århundre
■ Områder vikingene plyndret ofte, men aldri bosatte seg i

Vikingenes tapte riker

de
trettiårskrigen krig

irland

I mer enn 200 år hadde vikingene innflytelse
innflytelse over store deler av den grønne øya

Norske nordboere dukket første gang opp i Irland på slutten av 800-tallet, da de angrep et kloster på enten Rathlin eller Lambay Island. Disse sporadiske kystangrepene fortsatte i 30 år, og til tross for at de senere spredte seg til fastlandet, hadde de faktisk ingen stor effekt på de irske bosetningene som ble gjenoppbygd i pausene i kampene. På dette stadiet nøyde plyndrerne seg med å iscenesette angrep som ikke varte lenger enn noen få dager, før de dro tilbake til Skandinavia for å selge byttet sitt. I begynnelsen av det neste århundret fikk vikingene imidlertid økt selvtillit, og plyndringene ble intensivert. I Dublin ble det etablert skipsborge (kjent som longphorts), og disse faste posisjonene gjorde det mulig for plyndrerne å herje fritt på landsbygda. Det tok ikke lang tid før de irske kongene fikk nok. Kongen av Tara, Máel Seachnaill, tok opp kampen mot vikingene, og i nærheten av Skreen i grevskapet Meath drepte han ikke mindre enn 700 nordiske røvere.
Det økte antallet overfall hadde en dyptgripende effekt på det keltisk-irske samfunnet i mer enn to århundrer. Det ble vanlig med nordisk-irske allianser, men på begynnelsen av 900-tallet kom også vikinger fra Danmark inn i bildet. For å skille dem fra hverandre ble vikingene fra Norge kalt "Lochlainn", mens de danske nordboerne ble kalt "Danair". Vikingenes suksess på De britiske øyer førte til stadig flere angrep, og i årene frem mot år 1000 brukte de taktisk langskipene sine til å reise oppover elvene og angripe lenger inn i landet. Nordmennene dominerte til å begynne med, finansiert av alle klostrene de plyndret, men de uorganiserte angrepene førte til at danenes maktbase vokste jevnt og trutt.
På irsk side var det én mann som hevet seg over de andre, kongen av Munster, Brian Boru. Med støtte i det sørlige kongedømmet samlet Brian en samlet forbundshær, som gjorde seg gjeldende som den største styrken i regionen. Hæren ødela Dublins festning, allierte seg med mange av vikinglederne og var til og med mektig nok til å fordrive flere norrøne klaner helt fra Irland. Brian gjorde krav på kongemakten i forbund med Dublin-nordmennene, og ingen våget å utfordre ham. Hans overherredømme varte frem til 1012, da en rekke intense vikingangrep kulminerte i det avgjørende slaget ved Clontarf i 1014.
Slaget ved Clontarf, som fant sted 23. april, var et slag mellom flertallet av de irske kongedømmene under ledelse av Brian og vikinger støttet av Máel Mórda, kongen av Leinster, som hadde skiftet side etter en strid. Brian hadde rundt 7000 soldater til rådighet, og de marsjerte til Dublin for å kjempe mot 4000 menn fra Leinster og 3000 nordboere som hadde gått i land på kysten ved soloppgang. Mens hærene sloss, fikk Mórdas menn et tidlig overtak, da vikingenes ondskapsfulle sentrum viste seg å være ødeleggende effektivt. Pendelen svingte imidlertid i den andre retningen da vikingmesterne Brodir og Sigurd ble beseiret. Utpå ettermiddagen klarte Brians menn å avskjære vikingenes tilgang til langskipene deres. Dette var et kritisk slag for Mordas styrker, som begynte å flykte mot den ene broen over den nærliggende elven Liffey for å komme i sikkerhet. Mens de forsøkte å flykte, dukket den hjemvendte Máel Seachnaill og hans menn opp og avskar adgangen til broen. Vikingene og Leinster-folkene var nå fanget og ble drevet på flukt.
Slaget var den blodigste enkeltkonflikten i Irlands historie. Brian lå død i gjørma sammen med 4000 av sine egne menn, og ved siden av dem lå 6000 leinster-menn og vikinger slaktet ned. Slaget gjorde slutt på en periode med stor uro i Irland og innledet en tid med relativ fred, der irene og de gjenværende vikingene levde sammen. Nordmennene som ble igjen i Irland, ble absorbert i den irske kulturen og begynte å gifte seg med hverandre. Det danske kongedømmet Dublin hadde eksistert i mer enn 200 år før Clontarf, men bare 52 år senere tapte Harald Hardråde ved Stamford Bridge, og den store vikingtiden på de britiske øyer var over.

Historiske vikingbosetninger kan lett identifiseres ved hjelp av suffiksene "-by" og "-thorpe", som på gammelnorsk betydde gård og hjemsted. Derfor var byer og tettsteder som Derby, Grimsby, Whitby og Scunthorpe en gang nordiske bosetninger

■ Engelsk territorium ■ Dansk eller norrønt territorium ■ Keltisk land ■ Sump

Vikinger i de britiske Øyene

Områdene som vikingene erobret og som ble kjent som Danelagen

Det første vikingangrepet av betydning på De britiske øyer fant sted i 793, da vikingene gjennomførte et brutalt angrep på øyklosteret Lindisfarne. De nesten konstante angrepene på Storbritannias kystlinje de neste århundrene ble for mye for angelsakserne og kelterne, som overga store landområder til de norrøne plyndringsmennene.

Dette utgravningsstedet viser en vikingsti i Dublin. "Dubhlinn" var et fremtredende område for vikingaktivitet under den norrøne okkupasjonen

De teoriene bak vikingtiden Viking ekspansjon

Utpint jordbruksland
Skandinavia har et variert landskap, men ingen av dem var ideelle for jordbruk. Norge var for fjellrikt, Sverige hadde store skoger, mens Danmark kunne være for sandholdig.

Begjæret etter skatter
Å lete etter plyndring i fjerne land er noe vikingene ble assosiert med. De foretok plyndringstokt i utlandet, og for å sikre seg byttet ble det bygget en bosetning.

Overbefolkning
Etter hvert som vikingbefolkningen vokste, søkte mange av dem til andre steder. Den eldste sønnen arvet familiens landområder, så yngre brødre dro ut på jakt etter et område de kunne kalle sitt eget.

Eventyrlyst
Eventyrlyst var et vanlig trekk hos vikingene. Selv da skattene tørket ut, var nordboerne ivrige etter å oppsøke nye landområder i fjerne strøk som Amerika og Konstantinopel.

Nye handelsruter
Kristendommens popularitet førte til at mange av de nærliggende kristne kongedømmene nektet å drive handel. Resultatet ble at de hedenske vikingene enten invaderte landene eller søkte andre steder.

Ved Clontarf samlet vikingene allierte fra både Orknøyene og Isle of Man, men forsterkningene var ikke nok til seier

De norrøne plyndringstoktene konsentrerte seg først og fremst om klostre, da dette var den beste muligheten til å få tak i det dyreste byttet

Norrøne ord  som invaderte det Engelske språket

| Moderne engelsk
Sala | Salg
Klubba | Klubb
Beit | Snack
Rannsaka | Ransack
Fiall | Hill
Berserker | Berserk
Hloppa | Flea
Burðr | Fødsel
Kalla | Kall
Kasta | Kasta
Krafla | Crawl
Hús bóndi | Ektemann
Leggr | Leg
Uggr | Ugly
Rotinn | Rotten
Renna | Run
Traust | Trust
Slœgr | Sly
Slatra | Slaughter
Lauss | Loose
Gervi | Gear
Kiþ | Kid
Knífr | Kniv

Langskipet kunne enkelt ta turen fra Skandinavia til Frankrike, og var smidig nok til å krysse elver også

frankrike

På den andre siden av kanalen truet vikingene frankerne i Normandie, Bretagne og Aquitaine

Bå slutten av 800-tallet hadde vikinger fra Danmark økt antallet kystangrep på Vest-Europa og skulle komme til å befolke betydelige områder i Normandie, Bretagne og Aquitaine. Deres leder, Reginherus eller Ragnar, som noen mener er den legendariske Ragnar Lodbrok som er beskrevet i den gammelnorske poesien, hadde selvtillit og dristighet nok til å beleire Paris i 845.
Ragnar ledet en hær på 120 langskip og 5000 krigere - voldsomme menn som allerede hadde brent jorden over hele Europa. Etter å ha plyndret Rouen begynte beleiringen av Paris den 28. mars. Selv om angriperne ble stanset av en pest som spredte seg i leiren, klarte de likevel å innta byen, og det var bare en siste frankisk løsepenge på 7000 pund sølv som hindret dem i å brenne den ned til grunnen.
Til tross for at byen først og fremst var dansk territorium, dukket det opp en norsk leder ved navn Hrölfr, eller Rollo, som han er mer kjent som. Hans militære styrker, som allerede hadde erfaring fra konflikter på De britiske øyer, beleiret byen Chartres og tvang frankerkongen Karl III til å undertegne traktaten i Saint-Clair-sur-Epte i 911, som ga Rollo føydale rettigheter i området rundt Rouen.
Vikinglandet strakte seg nå fra Normandie i nord til Aquitaine i sør, og forble under vikingenes kontroll i omtrent to århundrer. Selv om de hadde fremmede inntrengere i landet sitt, var dette faktisk en fordel for frankerne, ettersom det betydde at nordboerne effektivt ga dem en buffersone mot kystinvasjoner fra andre fiender av riket.
Det tok ikke lang tid før kristendommen og frankiske skikker begynte å ta over for den nordiske kulturen. Rollo ble selv døpt, og normannerne som invaderte England i 1066, var etterkommere av vikingene fra Normandie. Det middelalderfranske ordet for en skandinav er "normand", en betegnelse som deretter ble brukt om området (Normandie) og folket som bodde der (normannerne). Harald Hardråde ble kanskje beseiret ved Stamford Bridge, men Vilhelm Erobrerens styrker som seiret ved Hastings, var mer norrøne enn mange tror.

russland og øst europa

Sju andre reisende sivilisasjoner

Vikingene utnyttet elvesystemene i Østersjøen til sin fordel, og reiste østover for å drive handel og erobre flere områder

Normannerne
Normannerne, som er kjent for sine landområder i Frankrike og England, var etterkommere av vikingene. På 900-tallet ble det etablert et rike på Sicilia og i Sør-Italia, og normannerne etablerte også stater i Nord-Afrika og til og med så langt øst som i det som i dag er Libanon.

On av vikingenes største bragder er kanskje deres inntog i Øst-Europa. På 800-tallet var de slaviske stammene i Russland og Øst-Europa i ferd med å bli utslitt av stadige kriger mellom stammene, noe som tæret på ressursene deres og gikk ut over handelen. Vikingskipene utnyttet de brutte alliansene og ankom i stort antall fra Finskebukta. Ved å bruke store elver som Volga, Neva og Volkhov som vannveier utvidet mennene fra nord territoriet sitt betraktelig.
Byen Novgorod ved bredden av innsjøen Ilmen ble en av de viktigste bastionene for de nordiske inntrengerne, som ble kjent som "rusene". Den østeuropeiske sletten ga vikingene skog og gressletter som var ideelle for jakt, fiske og jordbruk. Den rike matforsyningen bidro til at handelsrutene ekspanderte videre nordover mot Ladogasjøen og sørover langs elven Dnepr. Rus-folket drev handel med lokale slaviske stammer og reiste inn i dagens Russland, noe som bidro til å gi nasjonen sitt navn. De tre svenske kongene som kom fra utlandet, var Rurik, Sineus og Truvor, som slo seg ned i Novgorod, Beloozerg og Izborsk. Ruriks sønn, Oleg av Novgorod, reiste 600 mil sørover for å ta kontroll over Kiev i 882. Deretter plyndret han landområder enda lenger sør, og banket på døren til det bysantinske riket i prosessen.
Som i mange av de områdene vikingene bebodde, avtok deres innflytelse gradvis og ble erstattet av lokale skikker. Dette skjedde igjen i Øst-Europa, da den russiske identiteten begynte å skille seg fra den norrøne. En av kongene i Kiev, Vladimir, bestemte seg for å gjøre den gresk-ortodokse religionen til områdets religion i 988, noe som reduserte vikingenes hedenske innflytelse og relevans ytterligere. Kulturendringen fra det norrøne folket til mer slaviske skikker resulterte i fremveksten av et russisk dynasti som kunne konkurrere med det karolingiske riket i Vest-Europa. Grunnleggerne av det russiske tsardømmet var etterkommere av Rurik-dynastiet, et vikingdynasti som ble et av Europas eldste kongehus.

Fønikerne
Fønikerne var for Middelhavet det vikingene var for Nord-Atlanteren, og de var en av antikkens fremste handelssivilisasjoner. De mektigste bystatene var Sidon og Tyrus, som nesten ble for tøffe å erobre for Aleksander den store.

Den venetianske republikken
Venezia var en av tidenes fremste handelsstater, og var den største havnebyen i senmiddelalderens Europa. Venetianerne var utmerkede skipsbyggere takket være den sumpete lagunen de bodde i. Republikken kontrollerte stater som Istria og Dalmatia frem til sin nedgang og fall i Napoleonstiden.

Den genovesiske republikken
Genova var Venezias hovedrival, og hadde en naturlig havn som førte ut i Det liguriske hav. Den blomstrende maritime økonomien gjorde det mulig for byen å være en uavhengig republikk i 800 år. Genova hjalp Vesten med handelen under korstogene og hadde forbindelser helt til Krim, før den tapte terreng til Venezia.

Handel og forhandlinger var avgjørende for vikingenes erobringer. Her forhandler en nordmann med en persisk kjøpmann om prisen på en kvinnelig slave

Kalmarunionen
Kalmarunionens folk var på mange måter vikingenes etterfølgere i Skandinavia, og de var store reisende. Kongerikene Danmark, Norge og Sverige ble innlemmet under én krone med København som hovedstad. Unionen omfattet også Island og Grønland.

Srivijaya
Srivijaya-riket var en annen sivilisasjon som baserte sin makt på sjøhandel, og det blomstret mellom 700- og 1200-tallet. I sin storhetstid hadde sivilisasjonen handelsforbindelser med India, Kina og den malaysiske øygruppen. Deres makt avtok etter angrep fra Chola- og Malayu-folkene.

Abbāsid-kalifatet
Etter å ha styrtet umayyad-kalifatet i 750, ble Abbāsid-dynastiet det sterkeste imperiet i Lilleasia og Nord-Afrika frem til mongolene kom i 1258. Kalifatet ledet "islams gullalder", da muslimske kjøpmenn drev handel i Middelhavet og Det indiske hav.

Images: Dorindavidaurel (Fønikerne), Alain Thebault (Kalmarunionen), PHGCOM (Abbāsid-kalifatet), Anandajoti (Srivijaya) CC BY-SA 3.0

konstantinopel

Vikingene våger seg til portene til det bysantinske riket

07

04

■ Varangiske handelsruter

Konstantinopel

Vikingene vokste stadig sørover, og på begynnelsen av 900-tallet var et møte med det bysantinske riket nært forestående. Bevegelsen kulminerte i 860 under beleiringen av Konstantinopel, da en flotilje på 200 vikingskip dukket opp fra mørket og satte kursen mot byen de kjente som "Miklagard" (den store byen). Etter dette blir beretningene ganske uklare, men det mest sannsynlige utfallet er at vikingene bare kunne erobre forstedene og ikke den befestede indre byen uten beleiringsutstyr. Fast bestemt på å plyndre rikdommene i det som var den største byen vikingene noensinne hadde sett, fortsatte angrepene, noe som til slutt resulterte i handelsavtalen av 2. september 911. Dette førte til vennskapelige forbindelser mellom de to statene og hyppig handel over Svartehavet, ettersom vikingene tok kontroll over Volga-handelsruten fra Østersjøen i nord og Det kaspiske hav i sør. I 944 ble forholdet forverret, og Olegs etterfølger, Igor av Kiev, ledet et mislykket felttog mot bysantinerne i 941. En ny traktat innførte restriksjoner på russernes angrep på bysantinske landområder på Krim og et totalforbud mot å bygge festninger ved munningen av Dnepr. Etter hvert innså de overbelastede vikingene at de ikke kunne erobre Konstantinopel, så mange bestemte seg i stedet for å gå i keiserens tjeneste.
De vikingene som hadde dratt lenger sør, ble kalt varanger, som var navnet grekerne hadde gitt dem. Etter den siste mislykkede beleiringen av Konstantinopel ble bysantinerne så imponert over varangernes kampmentalitet at keiser Basilius II ansatte dem som krigere i sin personlige garde i 988. Det bysantinske militæret var svært multikulturelt, og vikingene ble derfor ønsket hjertelig velkommen. Denne nye soldatrasen reiste vidt og bredt til blant annet Syria, Armenia og Sicilia under den bysantinske fanen, da angrepene fra ikke-bysantinske varanger tok slutt i 1043 etter den russisk-bysantinske krigen. Tapet markerte slutten på den varangiske fremrykningen mot Asia, ettersom området ble enten slavisk eller bysantinsk, ikke norrønt. Varanger-garden holdt imidlertid stand til 1300-tallet, og sørget for at det fortsatt var noen vikinger igjen i Konstantinopel.

01

Konstantinopel hadde 12 mil med murer, så selv vikingene hadde nesten ikke noe håp om å beleire den

06

02

08

03

05

Anatomien av en Varangisk vakt

De fryktinngytende krigerne som ble tidens mest brutale livvakter

01 Øks
Da de varangiske vaktene ankom, ble den bysantinske keiserens tilstedeværelse på slagmarken bekreftet.
02 Våpen
Dobbelteggede sverd og spyd ble også brukt hvis en øks ikke var tilgjengelig, eller hvis forholdene på slagmarken var ugunstige.
03 Skjold
Skjoldet skulle være i den klassiske runde vikingstilen og ble båret på ryggen når krigerne brukte et tohåndsvåpen.
04 Hjelm
Varanger-vaktene bar en konisk hjelm av jern, men i det varme middelhavsværet tok de gjerne på seg en hodeplagg i stedet.
05 Støvler
De kraftige lærstøvlene var dekket av grever eller benbeskyttere for å beskytte underbena mot hugg og slag.
06 Klær
Under rustningen ble det båret en vanlig tunika og metallbånd som beskyttet håndledd og underarmer mot hugg.
07 Rustning
Denne eliteenheten kunne velge mellom en lamellar rustning laget av jern- eller bronseplater eller en ringbrynje.
08 Infanteri til hest, berserkere
Den varangiske garden red i kamp, men kjempet til fots. Den tunge rustningen deres hadde fordeler og ulemper avhengig av slaget.

Arven

Restene etter vikingenes ekspansjon i Europa, Asia og Amerika

Vikingenes innflytelse er større enn mange tror. Fra normannerne i vest til russerne i øst kan mange av de sivilisasjonene som kom til å dominere senmiddelalderen og videre fremover, takke vikingenes ekspansjon for sin innflytelse. Vikingene bidro til å åpne dørene for paneuropeisk handel og etablerte bysentra i Dublin, Kiev og Reykjavík, byer i nesten hver sin ende av Europa. Effekten av den norrøne kulturen er mer begrenset enn den kunne ha vært, ettersom vikingene aldri slo seg ned sør for Danmark. De var et oppdagelsesreisende folk som manglet store landhærer og enorme byer for å kunne prege områder utenfor sin egen innflytelsessfære med sin autoritet og sitt lederskap. De hadde rett og slett ikke byggeskikk nok til å etablere et like stort eller mektig citadell som Konstantinopel eller Roma. I tillegg førte kristningen av Europa til at den nordiske innflytelsen ble ytterligere svekket, og den opphørte helt da Skandinavia ble fullstendig omvendt på 1100-tallet.
Utenfor Europa ble Afrika og Lilleasia bare kortvarig befolket, så den innflytelsen vi ser i dag, er fra Mongolriket og islamske kalifater. Amerika lider av det samme problemet, og det er grunnen til at Columbus er og alltid vil bli sett på som den første som oppdaget den nye verden. Vikingtiden varte i hundrevis av år, og enten det dreier seg om et bynavn i Nord-England, en øksetype eller franske etternavn, er arven der for alle å se.

Den kristne gjenerobringen var allerede godt i gang da vikingene begynte sine plyndringstokt

Viking ■ invasjon

iberia

Den norrøne ekspansjonen i det kristne nord og det islamske sør i Spania

Atter å ha kontrollert Biscayabukta og etablert seg på Frankrikes vestkyst, beveget vikingene seg enda lenger sørover til Den iberiske halvøy. Det første kjente angrepet besto av 100 skip som ble sendt ut fra Aquitaine i 844 og angrep både Gijon og Coruna. Etter å ha møtt sterk motstand endret de sjøfarende kurs og satte kursen mot det som i dag er Portugal. Til å begynne med var toktene små og sporadiske, og som ved de fleste nordiske angrep på denne tiden var det kysten som ble hardest rammet. Fanger ble tatt til fange, og klostre ble ødelagt.
De første angrepene var for det meste konsentrert nord i de kristne kongedømmene Asturias og Galicia. Den sørlige islamske delen av Spania, al-Andalus, ble også angrepet. Sevilla ble en vikingby i seks uker i 844, og Lisboa ble plyndret for alt det var verdt. Angrepene kom på et dårlig tidspunkt for den muslimske befolkningen, som opplevde starten på den kristne Reconquista. Til tross for at langskip kunne seile fra Normandie på under en uke og at det fantes spor etter langhavner, skulle Iberia snart bli en bro for langt for nordboerne.
Etter hvert som angrepene avtok, ble landområdene gjenerobret fra vikingene. Den muslimske lederen Abd al-Rahman II tok tilbake Sevilla og sendte hodene til 200 vikingkrigere til sine marokkanske allierte. I 859 vendte vikingene tilbake under ledelse av Bjørn Jernside og Hastein. De seilte rundt halvøya på jakt etter Sør-Frankrike og Italia. Dette viste seg å være et lurt trekk, for både de muslimske og kristne bosetningene var for sterke til at det kunne lønne seg å angripe på lang sikt, og vikingene ble slått tilbake før de kom i nærheten av Sevilla denne gangen. Nordmennene returnerte nordover til Frankrike, men deres etterkommere, de kristnede normannerne, skulle komme tilbake til Middelhavet i senere århundrer.

Ibilder: Alamy, Corbis, Getty Images, Osprey, Joe Cummings

748-814

Karl den store

Karl den store, "Europas far" og hersker over store deler av Frankrike og Tyskland, gjorde seg bemerket som konge, men etterlot seg en arv som den første romerske keiseren siden 500-tallet

vi 300 år hadde Europa falt i mørke. Med pavens makt og den en gang så mektige romerske Kirken og den en gang så mektige romerske kirken ble angrepet av fiender, falt arven etter det vestromerske riket like jevnt og sikkert som keiserne selv, stabiliteten trakk seg tilbake som overbelastede legionærer og kunnskapen forsvant som de smuldrende romerske veiene som krysset kontinentet.
Europa trengte en sterk leder som kunne trekke det tilbake fra avgrunnen, og det fikk to av dem i form av det karolingiske dynastiet, en familie av selvskapte konger som stabiliserte landene sine med makt, utvidet grensene sine med fryktinngytende aggresjon og sørget for at den kristne Kirkens med sverdets spiss. Likevel, gjennom denne smeltedigelen av blodig blodige voldsherd skaptes et Vest-Europa som var rustet til å overleve ytterligere 1000 år.
På 600-tallet var det meste av det som i dag er Frankrike, Vest-Tyskland, Sveits, Nederland og Belgia bebodd av frankerne, en germansk stamme som var splittet opp i flere små kongedømmer som hadde kastet seg inn i maktvakuumet etter Romas fall. Disse små fyrstedømmene var ikke blitt forent av monarken - de merovingiske rois fainéants, "nullkongene", som bare var herskere av navn, var i økende grad blitt satt på sidelinjen av sine egne ministre - men av palassets borgermester, den utøvende lederen for den kongelige administrasjonen, som var halvt statsminister og halvt shogunsk krigsherre.
Pepin av Herstal hadde kriget seg til stabilitet fra 680 e.Kr. til sin død i 714 e.Kr. ved å underkue de andre frankiske landene og føre kristendommen til deres ytterste og mest hedenske områder. Sønnen hans, Karl Martel, var en enda sterkere hånd. Pepin hadde utpekt barnebarnet som sin etterfølger, men Karl - som var født utenfor ekteskap og utestengt fra hoffet - ville ikke finne seg i det, og tok den ikke helt tronen med makt. Til tross for at han ikke var Pepins foretrukne arving, mer enn oppfylte han sin fars visjon, utvidet den sentraliserte kontrollen over frankernes landområder og og utvidet til det moderne Holland, Danmark og Tyskland med en formidabel hær formidabel stående hær og revolusjonerende bruk av tungt kavaleri, grunnlaget for Europas riddere. Han beseiret de hedenske sakserne i øst og stanset fremrykningen til maurerne - de nordafrikanske og spanske muslimene i det mektige umayyad-kalifatet - som forsøkte å følge opp erobringen av Spania ved å trenge over Pyreneene-fjellene og inn i Frankrike. "Karl Hammer" ble til og med tilbudt et høyt embete av paven, noe han takket nei til, men det var en lovende omen for barnebarnets egen reise som skulle som skulle komme.
I 768 e.Kr. etterfulgte han sin far Pepin den korte - som hadde gitt opp å utgi seg for å være noe annet enn enehersker ved å tvinge den siste merovingiske kongen inn i et kloster og ta tittelen "frankernes konge" - Karl den store, som betyr "Karl den store", delte iveren til sine forgjengere. Karl den store var i krig det meste av sitt liv, og tok med seg Karl Martels kamp mot maurerne inn i Nord-Spania, fortsatte erobringen

O

Senere i livet kom Karl den store i konflikt med legene sine etter at de rådet ham til å slutte å spise stekt kjøtt

Image: Getty Images

Karl Martel, bestefar til Karl den store, beseirer maurerne i slaget ved Tours i 732

og omvendelse av sakserne og startet nye felttog mot langobardene i Nord-Italia, slaverne i Kroatia og og Avarene i Ungarn.
Karl den store leder sin personlige garde, scara-kavaleriet, i kamp med sitt sverd Joyeuse. Karl den stores bedrifter har én pansret fot i myten og én i virkeligheten, og det er vanskelig å skille de to fra hverandre, men hans reise fra konge til den første romerske keiseren siden Romerrikets fall har lite å gjøre med legenden om ham som krigerkonge og alt å gjøre med usikkerheten som preget Kirken.
Pave Leo III etterfulgte Adrian I samme dag som den forrige paven ble begravet, så redd var han for at frankerkongen, som hans forgjenger skyldte sine landområder og sin sikkerhet, skulle føle seg berettiget til å blande seg inn i valget av den nye paven. Men til tross for sin forsiktighet var han rask med å få Romas mektigste allierte på sin side; sammen med brevet som kunngjorde hans arverekkefølge, sendte Leo nøklene til Peterskirken og pavens banner. Det ikke så subtile budskapet var at han så på Karl den store som den hellige stolens forsvarer, og at han betrodde ham Romas beskyttelse. Frankeren var like storsinnet tilbake, gratulerte paven og sendte store rikdommer, krigsbyttet fra krigen mot avarene, men ikke uten betingelser, og antydet at siden han tilfeldigvis var den trofaste forsvareren av kristendommen, hadde paven plikt til å be for de frankiske hærene mens de fortsatte erobringen.
Karl den store ville holde sin del av avtalen, og til gjengjeld opphøyet Leo ham til et embete som hadde vært ubesatt siden 500-tallet.
Mens Leo skrev brev til monarken i nord, begynte han å-vest og brukte byttet fra avarene til å bli en kunstens mæcen, startet familien til den avdøde Adrian 1. en sammensvergelse for å fjerne ham fra stillingen og erstatte ham med nevøen Paschal Primicerius. Den 25. april 799 e.Kr., under prosesjonen av De store litanier gjennom Den evige stad, ble Leo angrepet av bevæpnede bøller som stakk ham i øynene og forsøkte å rive ut tungen hans ved roten. Etter å ha blitt slept til San Silvestro-kirken i Capite og forsøkt å stikke ut øynene hans igjen, ble den blodige paven etterlatt bevisstløs som fange i Sankt Erasmus-klosteret. Anklaget for mened og utukt av sine rivaler flyktet den sårede - men utrolig nok ikke blinde eller stumme - Leo fra Roma til Spoleto, 126 kilometer nord for byen, hvor han under hertugen av Spoletos beskyttelse kunne ta seg til Karl den store i Paderborn i Sachsen.
At en så lojal tjener av frankerkongen kunne befinne seg så nær Roma, dypt inne i Italias sentrale Umbria-region, understreker det ubalanserte maktforholdet mellom frankerne og den romersk-katolske Kirken som i utgangspunktet hadde skapt så mye uro hos Leo. Selv om territoriet hadde blitt gitt til Roma i 776 etter langobardenes nederlag, beholdt kongen makten til å velge hertugen, noe som gjorde pavelig kontroll like meningsløs som den de siste merovingiske kongene under Karl den stores forfedre hadde hatt.
Trusselen om politisk innblanding fra Karl den store hadde tydeligvis blitt overtrumfet av trusselen om fysisk skade, og Leo tryglet om monarkens hjelp. Han hadde ingen myndighet til å gjøre det - verken han eller konspiratørene i Roma var undersåtter av frankerne, og det fantes ennå ingen lov som gjorde biskopene underlagt verdslig myndighet. Med en konflikt igjen i Sachsen lot Karl den store saken ulme i et år og beholdt den gjenopprettede paven som sin gjest. I november 800 e.Kr. reiste Karl den store endelig til Roma med et stort (og utvilsomt ganske truende) følge, og sammenkalte et råd av byens religiøse autoriteter og lyttet tålmodig til anklagene som ble rettet mot Leo, før han lot den avsatte paven fremføre en lidenskapelig uskyldsbekjennelse.
Ikke overraskende tok Charlemange Leos parti og beordret konspiratørene henrettet, men Leo ba om at de i stedet skulle sendes i eksil, og den upopulære paven så kanskje en mulighet til å vise sin evne til tilgivelse.
Den takknemlige paven kronet Karl den store til "romernes keiser" 1. juledag samme år, og den offisielle rapporten insisterer på at Karl den store ble overfalt som en slags tidligMiddelalder overraskelsesfest. Kongens biograf, munken Einhard, hevdet at hans lensherre hadde en slik "aversjon [mot å bli kronet til keiser] at han erklærte at han ikke ville ha satt sin fot i kirken ... hvis han kunne ha forutsett pavens planer"
Det er fullt mulig at Charlemagne og Leo kom til en viss enighet i løpet av året de var sammen. Tanken på smilende prester som gjemmer en juvelbesatt keiserkrone som om den var en bursdagskake, er tross alt for latterlig til å tenke på. Dokumenter fra hans regjeringstid avslører at Karl den store foretrakk å bruke tittelen "Karl, den mest fredfulle Augustus, kronet av Gud, den store, fredelige keiseren som hersker over Romerriket" fremfor det enklere og oftere brukte "romernes keiser". Dette er ikke bare handlinger utført av en person med aversjon mot rollen, og kongens tilsynelatende kongens tilsynelatende ydmykhet kan ha vært like dyktig iscenesatt som Leos barmhjertighet.
Ikke desto mindre, med sitt ubestridte herredømme over Frankerriket og sitt imperium sikret gjennom ren militær dyktighet, trengte Karl den store like lite å erklære seg som romersk keiser som den fryktinngytende Karl Martel trengte å være konge. Tden sårbare paventrengte imidlertid trengte imidlertid en keiser for å for å beskytte segselv og den store empire med Ckirken i sitt hjerte. Bare Roma hadde nostalgi for sitt tapte imperium; frankerne holdt fast ved sin motstand mot romersk styre på 400-tallet og sin rolle i oppsplittingen av Romerriket, som et punkt av voldsom stolthet.
Men til syvende og sist endret ikke måten Karl den store signerte navnet sitt på noe som helst ved måten han drev sine forretninger på, og det skulle ta ytterligere 150 år før virkningen av hans oppstigning - motvillig eller villig - til Europas høyeste embete ble fullstendig kjent. Den første tysk-romerske keiseren, Otto 1., tok tittelen i 962 e.Kr. og gjenoppfant seg selv i frankerkongens bilde, og skapte en mektig multietnisk stat og en krone som skulle vare i over 1000 år.
Gjennom Det tysk-romerske riket definerte Karl den stores styre ikke bare Frankrikes forrang som en av Europas keiserlige, religiøse og kulturelle supermakter, men også en rekke østerrikske, tyske og italienske stater.
En karriere som begynte for Karl den store som frankernes konge, endte ikke bare som keiser, men også som grunnleggeren av det Europa vi fortsatt kan kjenne igjen i dag.

"Karl den stores reise fra konge til keiser har alt å gjøre med kirkens usikkerhet"

St Giles benåder keiseren. Selv om det er en populær legende, finnes det ingen bevis for at de to noen gang møttes

Karl den store beordrer byggingen av en by ved Main - Frankfurt, eller Frank Ford

Fødsel av den moderne Europa

Tre viktige måter Karl den store forandret kontinentet på

01 Bokstavenes mann
Karl den store var frustrert over sine egne vansker med å mestre det skrevne ord, og innførte et system med reformer av selve skriveformen. Han insisterte på dobbelt mellomrom mellom ordene, et innrykk i begynnelsen av et avsnitt og tegnsettingstegn for å indikere hvor leseren skulle stoppe opp eller ta pause. Spørsmålstegn og små bokstaver kom også til.

02 Sølvalderen
På grunn av mangel på gull standardiserte Karl den store og den angelsaksiske kongen Offa sine valutaer basert på et pund sølv - på latin libra - som ble delt inn i 20 sous, hver på 12 denier. Dette er opprinnelsen til mange av verdens valutaer i fortid og nåtid, fra det britiske pundet til den italienske liren.

03 Ut av mørket
Karl den stores interesse for kunst førte til den karolingiske renessansen, en oppblomstring av kunst, litteratur, poesi og lærdom. den mørke middelalderen dekker tradisjonelt det 6. til 13. århundre, men for frankerne var den over før den begynte, og 90 prosent av de romerske manuskriptene som er bevart, er det fordi munker kopierte dem.

1095-1291

de
korsfarerkonger

Europas forsøk på å skape et hellig imperium i Midtøsten ved hjelp av iver og stål

Skrevet av Peter Price

Ahkorstogene var en kamp om Det hellige lands sjel, der kristne og muslimske styrker kjempet mot hverandre i over 200 år. Mens tusenvis av vanlige menn kjempet for det de mente var rett, og tok kontroll over Midtøstens mange religiøse steder og ærverdige byer, tilbød nye militærordener som Tempelridderordenen muligheter for avansement, ære i kamp kunne gjøre mindre monarker til levende legender, og helt nye dynastier ble grunnlagt for å styre regionen. Med tiden skulle korsfarernes opptatthet av rikdom og status til slutt fortære dem og sjokkere det høflige samfunnet hjemme i Europa med deres griskhet.
Kallet til våpen Det første korstoget ble innkalt i 1095 av pave Urban II, som proklamerte: "Den som drar til Jerusalem for å befri Guds kirke av ren hengivenhet, men ikke for å vinne ære eller penger, kan erstatte all bot med denne reisen." Den religiøse gløden som inspirerte korsfarerne til å reise tusenvis av kilometer for å føre hellig krig, kan ikke overdrives. Selv om (sannsynligvis overdrevne) historier om muslimers forfølgelse av innfødte kristne og vestlige pilegrimer i Jerusalem bidro til å øke oppslutningen, var den viktigste drivkraften at ekspedisjonen tilbød en ny måte å oppnå frelse på. De nidkjære korsfarerne omtalte styrken sin som "Guds hær" og de falne som "døde martyrer". Det første korstoget hadde imidlertid flere bakenforliggende motiver. For det første var pavedømmet engasjert i en mektig kamp med den tysk-romerske keiseren Henrik 4., og det styrket Urban 2.s anseelse å kalle inn til korstoget. Den bysantinske keiseren Alexios I hadde også tryglet Urban II om å sende militær hjelp for å bekjempe seldsjuk-tyrkerne som trengte seg inn over grensen hans. Forholdet mellom det katolske Vesten og det ortodokse Østen hadde lenge vært anstrengt, og paven så dette som en mulighet til å forbedre forholdet.
For korsfarerhærene besto av tropper fra ulike deler av Europa, ledet av høytstående adelsmenn, deriblant Raymond av Saint-Gilles, Godfrey av Bouillon, Hugo av Vermandois og Bohemond av Taranto (sammen med nevøen Tancred). Selv om folk fra alle sosiale klasser "tok korset", var det ingen konger som kjempet i det første korstoget. En femte kolonne av mindre organiserte riddere og borgere, kjent som "Folkets korstog", ble også ledet av den populære predikanten Peter Eremitten. Ti august 1096 marsjerte korsfarerne over land til Konstantinopel, hovedstaden i det bysantinske riket. Peters hær ankom først og fulgte ikke keiser Alexios 1.s råd om å vente på forsterkninger før de gikk til angrep. I det første store sammenstøtet mellom korsfarerne og muslimene knuste tyrkiske styrker de invaderende europeerne ved Civetot.
Onnår de kristne ankom i full styrke, gikk korstogene raskt deres vei. I rask rekkefølge styrtet de byen Nikea, seljukkernes hovedstad i Anatolia; Romerrikets tidligere tredje by, Antiokia, i juni 1098; og Jerusalem i 1099. Da korsfarerne inntok den hellige byen, slapp de løs en orgie av ødeleggelser og drepte menn, kvinner og barn, og både jøder og muslimer ble rammet da byen ble "renset" for religiøs opposisjon.
Bør de krysset Bosporos, måtte Alexios 1. forsøke å få de latinske styrkene til å sverge en troskapsed til ham, der de anerkjente hans autoritet over alt land som ble gjenerobret fra tyrkerne, så vel som alle andre områder de måtte erobre. Det er betegnende at alle unntatt Bohemond - som tidligere hadde kjempet mot bysantinerne og ønsket å komme i god jord hos dem igjen - motsatte seg å avlegge eden. Det hellige land var nå under vestlig kontroll, og territoriet ble delt opp i bosetninger, kjent som Outremer, som bokstavelig talt betyr "oversjøisk" på fransk.
Disse bestod av kongedømmet Jerusalem, fyrstedømmet Antiokia og grevskapene Tripoli og Edessa. Men mens et nytt latinsk aristokrati vokste frem i Midtøsten, reiste de fleste korsfarerne snart hjem med plyndringene sine, og de små og splittede kongedømmene ble stående alene mot de fortsatt tallrike og mektige islamske herskerne. Selv om de var beskyttet av mektige festninger, balanserte korsfarerstatene på en knivsegg og kjempet hele tiden for å overleve med lite støtte fra Vest-Europa.
Det hellige riket
Wens Outremer-statene ble delt opp, var adelsmennene som ledet korstoget, tilbakeholdne med å bli kronet til herskere. Da Raymond nektet å bli kronet, aksepterte Godfrey kroningen, men nektet å ta tittelen

Rundt 30 000 mennesker sluttet seg til "Folkets korstog", som gikk forut for det første korstoget

Korsridderkongene

"Den religiøse gløden som inspirerte korsfarerne til å reise tusenvis av kilometer for å føre hellig krig, kan ikke overvurderes"

som konge - og foretrakk i stedet å bli kalt "Den hellige gravs forsvarer".
Hgodfreys etterfølgere hadde imidlertid ingen slike skrupler. Hans bror Baldwin ble den første korsfarerkongen i 1100-tallet, og utvidet kongeriket Jerusalem til dagens Israel, Syria, Jordan og Libanon. Han døde mens han ledet angrep på det islamske Egypt. Hans etterfølger og fetter, Baldwin II, fortsatte å erobre territorier for kongedømmet.
Het var imidlertid under en korsfarerdronning at Jerusalem opplevde en gullalder. Baldwin IIs halvt franske, halvt armenske datter, Melisende, var gift med Fulk av Anjou - en fransk aristokrat med tette bånd til både den franske og den engelske kronen. Likevel var det hun, som fra ung alder var forberedt på å regjere, som hadde den virkelige makten fra 1131. Melisende var i stand til å kue sin mann frem til hans død i 1143, og ble regent for sin 13 år gamle sønn, en annen Baldwin. Hun bygde Gravkirken, Jomfru Marias grav og markedene i Jerusalem, som har overlevd frem til i dag.
Iet var Melisende som slo alarm og fikk pave Eugenius III til å innkalle til det andre korstoget i 1145. I desember 1144 erobret Zengi, den muslimske herskeren over Aleppo og Mosul, Edessa. Melisende sendte hærer for å redde korsfarerstaten, men uten forsterkninger var den siste kraftanstrengelsen dømt til å mislykkes. Den andre store korsfarerstaten, Antiokia, var opptatt av sin egen kamp mot bysantinerne, så de latinske nybyggerne ba om hjelp fra vest.
Endelig var det mange kongelige som tok korset denne gangen, særlig kong Ludvig VII av Frankrike og keiser Konrad III av Tyskland. Ludvig fikk selskap av sin kone, Eleonore av Akvitania, som reiste sammen med ham til Konstantinopel og Jerusalem. Selv om det sies at Eleonore insisterte på å lede soldatene fra hertugdømmet sitt i kamp, er påstandene om at hun kledde seg ut som en amasone mens hun gjorde det, omstridte.
Til tross for at det andre korstoget samlet langt større styrker enn det første korstoget, og sendte 50 000 soldater til Det hellige land, ble det ikke noen suksess. De vestlige styrkene manglet disiplin, forsyninger og økonomi, og de ble hardt angrepet av seldsjuk-tyrkerne da de krysset Lilleasia.
Welv om det opprinnelige målet hadde vært å redde Edessa, var byen allerede under kontroll av Nur ad-Din, Zengis etterfølger, da franskmenn og tyskere ankom i 1147. I stedet gikk korsfarerne til angrep på den muslimske byen Damaskus. Men fire dager etter at beleiringen var over, ankom Nur ad-Din med forsterkninger, noe som førte til en ydmykende retrett. Europeerne vendte hjem i 1148, og etterlot Jerusalem strategisk svakere enn da de kom.
Til å komplisere saken kom Melisende på denne tiden på kant med sin sønn, Baldwin III. Melisende hadde blitt myndig i syv år, men holdt fortsatt i tømmene, og hun var ikke villig til å la sin egenrådige sønn overta tronen som enehersker. Det ble inngått et kompromiss der Baldwin styrte den nordlige delen av regionen, mens dronningen tok Judea og Samaria. Det brøt imidlertid ut borgerkrig da Baldwin invaderte sin mors territorium. Mor og sønn forsonte seg til slutt, og Melisende trakk seg tilbake i 1154. Etter at styret hans var stabilisert, kunne Baldwin forsvare rikets grenser. Etter et langvarig felttog vant han til slutt en avgjørende seier, da han beseiret Nur ad-Din i 1158.
Saladins jihad
Tarvefølgen til kongene og dronningene i Outremer var aldri sikker, og Baldwin IIIs nevø Baldwin IV var intet unntak. Selv om han var en begavet ungdom, ble læremestrene hans bekymret over hans tilsynelatende høye smertetoleranse når han lekte med andre barn. Den tilsynelatende tapperheten ble snart avløst av sjokkerende nyheter - den fremtidige kongen hadde spedalskhet. Han ble kronet i 1174, og det var forventet at hans styre skulle

Sterke religiøse motsetninger førte ofte til at det ikke ble gitt nåde på slagmarken

Bildetekst, takk

Eleonore av Aquitaine fulgte sin mann under det andre korstoget

Raymond av Aguliers rapporterte at han så "hauger av hoder, hender og føtter" under den blodige beleiringen av Jerusalem i 1099

Beregning av den Første Korstog

35,000

Europeiske kristne kjempet i det første korstoget

10,000

Folk som ble drept under plyndringen av Jerusalem

2 700 miles

Gangavstand fra Paris til Jerusalem

2

Antall ganger korstogshæren (angivelig) ble redusert til kannibalisme

4

Antall stater opprettet av korsfarerne i Det hellige land

Bilder: Alamy, Getty Images

være kortvarig, og det var ikke mye håp om at han skulle bli mer enn en gallionsfigur.
Baldwin IV avviste raskt denne tanken ved å innta en hard militær holdning. Den unge kongen gjennomførte plyndringstokt og trefninger og vant flere overraskende seire over den inntrengende Saladin, en sultan som hadde samlet store deler av Egypt, Irak og Syria under ett banner, og som hadde et godt øye til Jerusalem.
Her i 1183 hadde imidlertid gråtesår over hele Baldwins kropp gjort den nesten ubrukelig, og han var nesten blind. Da Saladin fikk høre at "den spedalske kongen" hadde sluttet seg til hæren som forsvarte Jerusalem, selv om han ble båret på en båre, trakk han seg tilbake og angrep ikke igjen før Baldwin døde i 1185, som et bevis på hans herredømme og rykte.
Bå dette tidspunktet var korsfarerstatene tømt for stridende menn, og borgene og byene sto igjen med små og uerfarne garnisoner. Den nye herskeren i Jerusalem, kong Guy, var også en militær novise, og han marsjerte hæren sin bort fra dyrebare vannkilder mens han jaget Saladins menn i ørkenen. Disse mennene, som var desperate av tørst og hete, ble hugget ned i slaget ved Hattin i 1187.
Wa ingen lenger kunne stå i veien for ham, tok Saladin Jerusalem fra de kristne. Sultanen tillot imidlertid den kristne befolkningen å kjøpe seg fri, og lot dem til og med prute ned prisen. En sterk kontrast til korsfarernes blodige voldtekt av byen nesten 100 år tidligere.
Reiser seg som løver
Ta den hellige byen gikk tapt, sendte nok en gang sjokkbølger gjennom kristenheten, og det tredje korstoget ble raskt innkalt for å gjenopprette kontrollen i området. Dette korstoget skulle komme til å bli preget av rivaliseringen mellom Saladin og Rikard I av England. Selv om de aldri møttes ansikt til ansikt, tørnet de to gigantene sammen gjentatte ganger på sandstranden i Outremer og oppnådde legendarisk status i sine respektive samfunn.
Tet tredje korstoget var nok et kongelig korstog med tre monarker, Rikard I av England, Filip II av Frankrike og keiser Fredrik Barbarossa av Tyskland, som alle tok korset. Keiser Fredrik, som hadde kommandoen over det største riket, var det opplagte valget av dem alle til å lede hæren. Hans erfaring fra kampen mot muslimene og hans enorme hær på 100 000 mann, den største korstogshæren på den tiden, skulle bli uvurderlig for å gjenerobre Det hellige land.
Hen triumferende marsjen gjennom Europa ble imidlertid avbrutt da han krysset en elv i Armenia foran hæren sin. Kongens hest skvatt på en bro og styrtet ham ned i det rasende vannet. Sannsynligvis tynget av rustningen ble Fredrik dratt under og druknet, et ganske uhøytidelig endelikt for den glorverdige keiseren. Sønnen, som var ivrig etter å se sin far nå Det hellige land, fikk liket hans syltet i eddik og fraktet det resten av veien. Keiserens levninger ble spredt over hele Det hellige land og delt mellom ulike kirker.
Med Fredrik død, var det Rikard 1. som måtte ta over. Kongen, som var sønn av Eleonore av Aquitaine og hennes andre ektemann, Henrik II, hadde et middelmådig rykte da han dro ut i krig, men ved slutten av det tredje korstoget skulle han bli ansett som en legende. Erikard fikk tilnavnet "Løvehjerte" på grunn av sitt mot, og han blendet Europas og Midtøstens ledere med sin karisma. Mange korsfarere pantsatte eiendommene sine og solgte sine personlige eiendeler for å betale for korstoget, men Rikard gikk enda lenger og ville selge sitt nye engelske kongedømme for å få sjansen til å erobre den hellige byen. Han skaffet til veie midler på alle mulige måter, til og med ved å selge adelsmenn og embetsmenn deres landområder og titler tilbake.
Ijuni 1191 gjorde Rikard en storslått entré ved beleiringen av Akko. I månedsvis hadde de kristne styrkene hakket løs på byens forsvarsverk, og en seier her ville være et hardt slag mot Saladins makt i regionen. Takket være Rikards fornyede innsats falt byen en drøy måned senere. Han hadde vunnet en stor seier, men dype splittelser i korsfarernes leir hadde splittet hæren. Særlig Filip hadde aldri delt Rikards korstogsiver, og dette, sammen med det varme klimaet og de eksotiske sykdommene, førte til at den franske kontingenten forlot Acre kort tid etter at byen var erobret.
Amens Saladins hær hadde angrepet korsfarerne under hele beleiringen, foregikk det nå anspente forhandlinger om fangeoverføringer. Dette var opptakten til en av de mest kontroversielle barbariske handlingene i korstogshistorien. De store løsepengene Saladin ble avkrevd, var mer enn emiren hadde råd til, og etter hvert som tiden gikk, mente mange at den manglende betalingen var en uthalingstaktikk for å holde korsfarerhæren fast i Akko. Da det gikk rykter om at muslimene drepte sine kristne fanger, beordret Rikard at den tilfangetatte garnisonen, rundt 3000 mann, skulle bringes ut og slaktes ned i påsyn av den muslimske hæren.
Adet dårlige vinterværet gjorde det umulig for hæren å holde området okkupert i lang tid fremover. Da målet var så nær, beordret Rikard retrett tilbake til kysten. Jerusalem skulle forbli på muslimske hender, og selv om europeerne hadde gjort store fremskritt langs kysten, hadde de ikke klart å nå sitt eneste mål.
Konstantinopels fall
Wa det tredje korstoget mislyktes i å innta Jerusalem, ble det krevd et nytt korstog, og i 1202 var det fjerde korstoget i gang. Det ble imidlertid en stor fiasko som bare bidro til å forsterke splittelsen mellom øst- og vestkirken. Tdet fjerde korstoget skapte stor skandale i Europa på grunn av volden mot andre kristne. Korstogene, som hadde startet som en hellig krig mot muslimene og det de oppfattet som kristenforfølgelse, var nå villige deltakere. Da de angrep og erobret den kristne byen Zara for å betale sin store gjeld til Venezia, ble pave Innocens III rasende og bannlyste venetianerne.
Tkorstoget flyttet seg til Konstantinopel, der de ble involvert i en dynastisk strid mellom bysantinerne. Tankene om hellig krig ble glemt da de kristne plyndret byen, etter at de ikke fikk pengene de var blitt lovet for å hjelpe den landsforviste fyrsten med å overta tronen. En av de største kristne byene ble ribbet for rikdommer, og innbyggerne ble utsatt for en grusom plyndring. Venetianerne tok med seg utallige uvurderlige gjenstander, blant annet de fire massive metallhestene som i dag pryder Markuskirken i Venezia.
Innocens III fordømte plyndringen, men i motsetning til ettervirkningene i Zara bannlyste han ikke noen av dem som hadde deltatt. Han kan ha sett plyndringen og den påfølgende oppdelingen av det bysantinske territoriet som en måte å forene den katolske og den ortodokse kirken på, og som en måte å lege bruddet mellom korsfarerne og bysantinerne på.
Tette synet bleknet raskt etter hvert som nyheten om det forferdelige angrepet på byen nådde vestover. Innocens 3. forsøkte å holde korstoget i et stramt pavelig bånd, og trakk fokus bort fra kampen mot hedningene i Frankrike og Spania og rettet Europas korstogsblikk mot Det hellige land. Med disse målene fulgte en omlegging av de latinske korsfarernes militære strategi. Egypt, ikke Jerusalem, skulle bli målet for korsfarernes styrker. Hans plan om å innta Egypt, som ble gjentatt av lederne for de påfølgende korstogene, gikk ut på å avskjære den muslimskokkuperte byen fra dens maktbase og med ett slag slå ut størstedelen av den muslimske makten i Midtøsten. Disse ekspedisjonene, i likhet med de foregående, mislyktes.
Te europeiske korsfarerne likte å se på seg selv som overlegne, både i moralsk og åndelig forstand, i forhold til alle som bodde i Det hellige land. Når de reiste til lands eller til vantro, var det for å ta opp kampen mot de vantro, ikke for å leve i god sameksistens med dem. Til de nyankomnes store fortvilelse fortsatte det muslimske livet i korsfarerstatene med de sporadiske europeiske tilflyttingene. Latinske kristne tok til seg arabiske skikker som regelmessig bading, og selv en fattig ridder eller adelsmann kunne gå i overdådige silkeklær som ville fått en europeisk adelsmann til å måpe.
Welv om de europeiske hærene var ansvarlige for mye av korstogets suksess, bidro de heller ikke til at korsfarerstatene og korstoget generelt overlevde på lang sikt. Hverthvert korstog, med unntak av det katastrofale fjerde, dro tusenvis av menn til Det hellige land for å skape kaos, men mange av dem vendte hjem igjen når de var ferdige. Mangelen på arbeidskraft var et problem allerede fra det første korstoget, ettersom det var behov for utdannede soldater til å holde garnison i de byene og borgene som ble erobret i kristenhetens navn. Tridderordener som Tempelridderordenen og Hospitallerordenen trådte til for å fylle hullene etter de tilbaketrekkende europeerne, men utvandringen av menn fra Det hellige land tappet langsomt korsfarerstatene for arbeidskraft. Denne nedgangen i mannskapet gjenspeilte seg også i korstogsånden.
Wa den voldsomme iveren fra det første korstoget aldri helt ble fanget opp igjen, avtok entusiasmen for korstog, og "gullalderen" for korstog under Rikards ledelse ble aldri gjentatt. Konger var ubekvemme med å forlate kongedømmene sine for en lengre periode, som da Filip 2. brøt løftene sine for å vende tilbake til Frankrike. På 1200-tallet lød dødsstøtet for korstogstanken da den fremtidige Edvard I av England ble tvunget til å vende tilbake til Europa og overlate Outremer til sin egen skjebne.
Wed fremveksten av det mektige mamluk-kalifatet i Egypt falt de siste kristne festningene ved inngangen til 1300-tallet, og nederlag etter nederlag fulgte. Korstogene, som hadde rast i over 200 år i Det hellige land, var over.

Plyndringen av Konstantinopel opprørte den kristne verden

Saladin tilbyr forfriskninger til den beseirede kong Guy etter hans katastrofale nederlag ved Hattin

Keiser Fredrik Barbarossas plutselige død knuste viljen til de tyske korsfarerne, og mange vendte tilbake til Europa før de nådde Det hellige land

På 1300-tallet var europeerne utslitt av korstogene

Mange historikere anser korsfarerbyen Akko's fall i 1291 som slutten på korstogene

Å overleve den
Den svarte Døden

1346-c.1351

Den skremmende, sanne historien om utbruddet som lammet middelalderens verden

Afør Europa hadde hatt generasjoner med solskinn og varmere himmelstrøk, hadde vi opplevd en befolkningsvekst uten sidestykke, og det bodde flere mennesker på kontinentet enn noen gang tidligere. Ved inngangen til det første årtusenet bodde det 24 millioner mennesker i Europa, og i 1340 hadde tallet steget til 54 millioner. Men en ond ondskap forfulgte landet samtidig som den lille istiden begynte, og hundre år senere hadde Europas befolkning sunket til bare 37 millioner.
Opprinnelsen til denne dødsbringeren var i Sentral-Asia. Den reiste langs Silkeveien, ankom Krim i 1346 og tok seg videre over Middelhavet og rundt i Europa. Det har lenge vært hevdet at sykdommen ble spredt av rotter som bar på lopper infisert med Yersinia pestis, i de senere årene har det imidlertid blitt stilt spørsmålstegn ved dette, og ny forskning tyder på at det var menneskelopper og kroppslus som var årsaken. Likevel, sykdommen gråt fra de pæreformede, stinkende sårene som brøt ut i lysker og armhuler. Den slo voldsomt og nådeløst til, la byer i grus i løpet av få dager og utslettet familier på bare noen timer.
Mens vi nå kaller den den store pandemien som tvang Europa i kne på midten av 1300-tallet, kaller vi Svartedauden, men på den tiden var den kjent under et annet navn - Pesten. Den er innhyllet i mystikky og og forskere diskuterer fortsatt dens nøyaktige komponentene og veien den tok over Continentet. Det som er sikkert, er at den oppsto i den østlige enden av kontinentet, og at den arbeidet seg gjennom det mongolske riket før den trengte gjennom Caffa (nå Feodosiya i Ukraina), Sicilia og Sør-Europa, og nådde sin maksimale styrke da den slo inn i Frankrike og England. Selve bakterien - Yersinia pestis - var en ganske ekkel bakterie. Den infiserte blodet til lopper og forårsaket deretter en opphopning av gammelt blod og celler i proventriculus (en ventil før loppens mage). Denne blokkeringen førte til at når en sulten loppe prøvde å bite sitt neste offer, ville det høye trykket i magesekken tvinge noe av det inntatte blodet tilbake i det åpne såret, sammen med tusenvis av bakterieceller som hadde samlet seg i proventriculus.
Denne svermen av Yersinia pestis ville deretter renne langs offerets lymfekanal fra bittstedet og ned til nærmeste lymfeknute. Der koloniserte bakteriene lymfeknuten så fullstendig at den svulmet opp, stivnet og utsondret harskt puss. Siden de fleste blir bitt på beina, er dette vanligvis lymfeknuten i lysken. Disse forstørrede lymfeknutene, såkalte buboer, var det viktigste tegnet på pesten; de var stygge og smertefulle, på størrelse med alt fra en drue til en feit appelsin, og de gjorde enhver bevegelse uutholdelig.
Før boblene dukket opp, fikk ofrene imidlertid en liten advarsel. Først kom influensalignende symptomer, raskt etterfulgt av høy feber. I løpet av en dag eller to fikk disse følges av "Guds tegn" - små sirkulære utslett, også kalt roser - som spredte seg over hele kroppen og særlig rundt infiserte lymfeknuter. Disse utslettene, som skyldtes svake blodkarvegger og indre blødninger, var et sikkert tegn på at du ikke bare hadde en stygg forkjølelse, som Shakespeare bemerket: "den symbolske pesten der døden er sikker". Når boblene først hadde kokt opp gjennom huden, gikk det gjerne raskt. Diaré og oppkast fulgte, og det samme ofte også septisk sjokk som følge av at boblene sprakk, og åndedrettssvikt og lungebetennelse gjorde slutt på de siste restene av liv. I løpet av to uker døde fire av fem som ble smittet av pesten.
Agnolo di Tura del Grasso, en krønikeskriver fra Siena i Italia, skildret den tøylesløse tidens tøylesløse terror på en god måte: "Jeg vet ikke hvor jeg skal begynne når jeg skal beskrive dens ubarmhjertige grusomhet; nesten alle som var vitne til den, virket lamslått av sorg. Det er ikke mulig for den menneskelige tunge å fortelle om noe så forferdelig, og de som ikke så slike grusomheter, kan vel kalles salige. De døde nesten med det samme; de svulmet opp under armhulene og i lysken og falt døde om mens de snakket. Fedre forlot sine barn, hustruer forlot sine menn, brødre forlot hverandre; alle flyktet fra hverandre fordi det så ut til at sykdommen kunne overføres med pust og syn. Og så døde de, og man kunne ikke finne folk til å utføre begravelser for penger eller vennskap
I møte med pesten ga kong Filip VI av Frankrike det medisinske fakultetet ved universitetet i Paris i oppdrag å finne kilden til det onde, slik at det kunne utryddes. Det

Selv om den første bølgen av byllepest tok slutt rundt 1351, skulle det komme flere utbrudd i løpet av de neste århundrene

Svartedauden

funnene til disse professorene lovet ikke godt, for de tilskrev tragedien konjunksjonen mellom Saturn, Mars og Jupiter i Vannmannen, og Saturns posisjon i Jupiters hus - og ingenting kunne gjøres for å utfordre kosmos' vilje. På den tiden trodde man at Jupiter var kilden til de varme, fuktige dampene, mens den varme, tørre Mars ble antatt å antenne dem. Disse pestbringende dampene ble antatt å danne en tykk, stinkende smog av sykdom, kjent som miasma, som ble forsterket av svovelholdige vulkanutbrudd og jordskjelv.
Man mente at svartedauden var den viktigste årsaken til sykdommen, og folk sluttet å bade (fordi det åpnet porene for miasma), barrikaderte seg i lukkede rom med tykke veggtepper for å stenge den forgiftede luften ute, og begynte å gå rundt med nesebeger og pomander for å holde den onde stanken unna. Men ingenting av dette kunne redde dem.
I 1346, mens det kom rapporter fra øst om bibelske plager - regn av frosker og slanger, hagl, stinkende røyk og torden - angrep mongolene fra Den gylne horde Caffa - en øyhavn utenfor nordkysten av Svartehavet. Horden beleiret byen og var klar for et langvarig felttog da svartedauden rammet dem i de bakre rekker. Plutselig døde hæren deres, og beleiringen begynte å falle fra hverandre. Det som fulgte, er det første kjente tilfellet av biologisk krigføring: Da horden var i ferd med å trekke seg tilbake og dra østover, samlet de først sammen de syke likene av sine døde og katapulterte dem over Caffas murer.
Øyeblikkelig slo pesten til i Europa, og selv om det tok rundt 15 år å krysse Asia, ville den ødelegge Europa på mindre enn fem år. Mens horden dro hjem, beseiret, løp svartedauden rundt kysten av Svartehavet og rett gjennom det bysantinske riket (sør for dagens Bulgaria). I 1347 - akkurat da Jeanne av Englandd forlot sitt land for å gifte seg med prins Pedro av Castilla og danne en politisk allianse - ankom den Middelhavet og rammet Messina på Sicilia. Her begynte skremte bønder å innse at sykdommen sykdommen aankom og hadde begynt å nekte skip å anløpe havnen, men det var for lite og for sent.
Handelsskip fra Genova og Konstantinopel brakte pesten til det italienske fastlandet, der den rant opp og ned i de infiserte elvene, kanalene og gangveiene. I 1348 døde 600 mennesker hver dag i Venezia, og Rhodos, Kypros og Messina hadde alle falt. Invasjonen skjøt fart, og ankom hjertet av Europa, og 60 prosent av Marseilles ble rammet' og halvparten av Paris' befolkning". Dødstallene var så høye at borgermesteren i Bordeaux til og med satte fyr på havnen.
England gikk det lite bedre på den tiden. De ankom sørkysten i 1348 - først og fremst via havner som Bristol, Weymouth og London - tok svartedauden gjorde krav på 50 prosent av befolkningen, og våren 1349 nådde den et nivå på rundt 300 døde hver dag i London.
Det var et svimlende tap i en tid preget av åkerbruk, hvorn størstedelen av landets rikdom lå i jorden. Åkre etter åkre med gylne kornåkre ble stående uten bønder til å så eller pløye dem; riddere og kirkens menn måtte arbeide i sitt anletes sved - og dette førte til fremveksten av en ny borgerklasse, ettersom livegne jordeiere ble tvunget til å leie ut eiendommene sine til de overlevende bøndene, hvis arbeidskraft nå var svært etterspurt på grunn av den lammende inflasjonen, og som for første gang ble selvstendige. Dette frigjorde kapital og gjorde den mer økonomisk mobil, noe som muligens førte til en slags protokapitalisme, men det førte også til spredningen av Engelske "tapte landsbyer".
I tillegg til å bli avfolket på grunn av sykdom, ble de rikes eiendommer også hjemsøkt av enker, som hadde rett til en tredjedel av sin avdøde ektefelles inntekt livet ut. Med økende dødelighet og aldrende kvinner kvinner slukte arven, var de unge lordene like fattige som de fattige og hadde ingen bedre sjanse mot pesten. Den kroniske overbefolkningen i England før svartedauden gjorde at arbeidsmarkedet i første omgang ikke ble påvirket, men i neste generasjon - på 1370-tallet - oppstod det en kritisk mangel på arbeidskraft. Dette førte til at den britiske regjeringen vedtok stadig strengere reguleringer for å holde de stigende lønningene nede, og til slutt til bondeopprøret i 1381. Det samme gjaldt andre steder i Europa, der virkningene av svartedauden også førte til Jacquerie i Frankrike (1358) og Ciompi-opprøret i Italia (1378).
Til tross for den tryggheten som presteskapet ga, var religionen maktesløs mot svartedauden. Kirkens menn, som ofte var det nærmeste man kom en lege, hadde forbud mot å dissekere likene som Gud skapte og kunne derfor ikke obdusere dem for å finne de nøyaktige dødsårsakene. Prester som var redde for pesten, nektet å gi den siste olje, og oppfordret folk til å skrifte til hverandre. Begravelsesritualene ble også forlatt, og likene ble stablet i flere lag med litt jord mellom hver rad, og entreprenante bønder begynte å samle inn og begrave de døde mot betaling.
Til slutt nektet presteskapet likene adgang til byene, og siden døden var blitt en så konstant følgesvenn, bestemte de at ingen begravelsesklokker skulle ringe. I 1348 oppstod det imidlertid en mye større religiøs trussel. Flagellantenes brorskap reiste seg i Tyskland og ledet 1 000 mann i marsjer gjennom landet i 33 og et halvt døgn av gangen (for å markere Frelserens år på jorden), der de pisket seg selv brutalt med jernbesatte lærbelter for å vise sin botferdighet overfor Gud og gjøre seg fortjent til beskyttelse fra hans vrede. De hadde noe av en stein-rockestjernestatus, og mange strakte seg ut for å fange de hellige bloddråpene som sprutet fra de hellige sårene deres.
I 1349 hadde bevegelsen ebbet ut - den ble offer for en bandwagon-effekt som førte til at for mange mistilpassede og vagabonder utnyttet flagellantenes berømmelse - men effekten den hadde på folkestemningen, var alvorlig. Forsterkningen av den ekstreme kristne ideologien i møte med apokalypsen satte fyr på antisemittismen over hele Europa, og jødene ble forfulgt som aldri før.
De 2,5 millioner jødene som levde i Europa på denne tiden, ble assosiert med den mystiske kabbalaen (og svart magi), og de var derfor hovedmistenkt for hekseri og skumle handlinger. Etter å ha vært sterke internasjonale kjøpmenn på 1000-tallet var de inne i en nedgangsperiode som skulle føre til at de ble utkonkurrert av italienske kjøpmenn rundt år 1500. De var splittet og vandret rundt i Europa, og ble beskyldt for å brygge gift av basiliskhud, edderkopper, øgler og frosker - til og med kristne hjerter og Kristi oblat - og deretter smitte brønner med sykdom.
Falske tilståelser under tortur, som jøden Agimet under pestens toppår i 1348, gjorde ikke saken bedre, og på valentinsdagen i 1349 ble 2000 jøder brent på en kirkegård i Strasbourg. Forbrytelsen ble gjentatt i andre byer i Tyskland og Sveits, noe som førte til en jødisk masseutvandring over hele Europa.
De flyktet til Polen, der kong Kasimir var forelsket i en jødisk kvinne og åpnet landets grenser for sin elskedes slektninger, og der ble de værende frem til holocaust. Men mens jødene flyktet fra død og ødeleggelse i menneskenes hender, var selve monsteret i ferd med å gå til grunne. Pesten nådde Sverige i 1350, og da den nådde Russland, var den så godt som over i Frankrike og England.
Historikerne har aldri blitt helt enige om hva som egentlig stoppet sykdommen, men karantener, litt bedre hygiene og det reduserte antallet mennesker som reiste frem og tilbake gjennom Europa - som følge av masseavfolkning og en økende frykt for å bli smittet avsmittede handelsruter - antas å ha spilt en rolle. Pesten hadde tatt livet av anslagsvis 40-50 prosent av den europeiske befolkningen - det vil si rundt 20 millioner mennesker. Med krig, død og hungersnød også også herjet i århundret etter svartedauden, var det som om de fire hestene selvselv hadde ridd ut for å bringe hele hele Europa i kne Europa i kne. Til en svært overtroiske og gudfryktige befolkningen var det et helvete på jord som de var fullstendig maktesløse til å forsvare seg mot, og som aldri ville bli glemt.

Drepe eller kurere

En rekke urtemedisiner ble antatt å være effektive mot svartedauden. Avhengig av inntekt fikk de syke jevnlig foreskrevet oppløsninger av malte smaragder eller miksturer laget av knuste skall fra nylagte egg blandet med hakkede ringblomster, øl og melassesirup. Melassesirup var faktisk et av de viktigste midlene, selv om det angivelig måtte være minst ti år gammelt for å ha noen virkning. Et annet effektivt, om enn mindre tiltalende, middel var urin - to glass om dagen ble ansett for å styrke kroppen og avverge sykdom.
Behandlingen av buboer var en vanskeligere affære. I sin redsel trodde folk at de kunne få pesten til å forsvinne ved å holde brød mot byllene og begrave det - eller, enda mer utrolig, ved å spenne en levende høne fast på hevelsen, skylle og gjenta. Senere oppdaget legene at det var relativt effektivt å stikke i byller, drenere pusset og bruke omslag i de tidlige stadiene av sykdommen. Slike omslag besto vanligvis av harpiks, hvit liljerot og deretter tørket menneskeekskrementer, arsenikk eller tørket padde, avhengig av hva som var tilgjengelig. Mindre ekstreme salver ble blandet av kokt løk, smør og hvitløk, mens årelating ved hjelp av igler eller snitt og påføring av leire og fioler også ble praktisert.
Siden svartedauden angivelig var miasmatisk, mente man at det beste forebyggende tiltaket var å bære med seg poser med søte urter og krydder (eller parfymekuler kalt pomandere) og brenne dem i hjemmet. De fleste følte at de eneste alternativene var å faste, be og slutte seg til flagellantene for å gjøre bot for sine synder, og drepe mistenkte hekser eller brønnforgiftere, mens de ventet på at Saturn skulle bevege seg ut av Jupiters hus.

Et fransk maleri av pestsyke som blir pleiet utenfor et tempel

"Pesten hadde tatt livet av anslagsvis 40 til 50 prosent av den europeiske befolkningen - rundt 20 millioner mennesker."

Ibilder: Alamy, Getty Images

Hieronymus Boschs Haywain-triptykket (1516) fanget stemningen av skepsis, angst og bange anelser som preget store deler av Nord-Europa

1300-1700-tallet

Den  Renessansen

Utforsk den kunstneriske og kulturelle gjenfødelsen som forandret den europeiske sivilisasjonen for alltid

Skrevet av Derek Wilson & Jessica Leggett

Whår det gjelder sentrale øyeblikk i Europas historie, er renessansen utvilsomt et av de største. Det var en periode med dyptgripende kulturelle og intellektuelle endringer som oppsto i 1300-tallets Italia, spredte seg langsomt over hele Europa og endte til slutt på begynnelsen av 1600-tallet - selv om historikere ofte diskuterer disse datoene.
On av de største kjennetegnene ved renessansen var gjenopplivingen av klassisk lærdom, med gjenoppdagelsen av litteratur fra antikkens Hellas og Roma, skrevet av forfattere som Aristoteles og Cicero. Den fornyede interessen for antikken førte særlig til fremveksten av humanismen, en kulturell bevegelse som fokuserte på individets betydning, dets prestasjoner og utdannelse, samt bruk av fornuft og observasjon av naturen for å forstå verden rundt seg.
Ov alle renessanseskikkelsene som omfavnet humanismen, er Leonardo da Vinci uten tvil den mest berømte. Han var en allsidig begavelse med interesse for alt fra teknikk og vitenskap til kunst, arkitektur og anatomi, og han regnes av mange som en av de største tenkerne som noensinne har levd. Hans interesse for humanisme kommer tydelig frem i hans mange verk, blant annet i et av hans mest berømte malerier, Mona Lisa Mona Lisa. Det antas å ha blitt malt mellom 1503 og 1519 (Leonardos dødsår) Mona Lisa mona Lisa er kjent for sitt gåtefulle smil og sitt direkte blikk, og den naturalistiske gjengivelsen av ansiktstrekkene viser Leonardos vitenskapelige tilnærming til kunsten sin. Hans bruk av sfumato, teknikken med å bruke subtile lys- og skyggespill for å skape myke overganger og et realistisk utseende, til Mona Lisas trekvartstilling, er bare noen av aspektene som har påvirket både samtidige og moderne kunstnere siden den gang.
Humanismens omfavnelse kan også sees i renessansearkitekturen. For eksempel hos Donato Bramante - en av høyrenessansens mest berømte arkitekter - inspirert av klassisk arkitektur ble inspirert av klassisk arkitektur til å design nyklassisistiske kirker og offentlige bygninger i Roma, Milano, Firenze og andre italienske byer. Han brukte matematiske proporsjoner for å skape symmetri og klarhet i arkitekturen, noe som gjenspeiler betydningen av idealformen og de geometriske proporsjonene som var sentrale for klassiske tenkere som Vitruvius.
Når vi beveger oss bort fra Italia, kunst og arkitektur, varrenessansens mest revolusjonerende innovasjon begynte i Mainz i det tyske Rhinland, da Johannes Gutenberg begynte å produsere trykte ark i 1439. Virkningen av billig massetrykk-masseproduserte bøker gjorde utvekslingen av ideer mellom lærde lett. Det førte også til at man raskt begynte å trykke bilder i tresnitt, både til tekst og som frittstående illustrasjoner. Innen 1500, trykkerier butikker i 270 byer over hele Europa. De forandret måten folk tenkte på fullstendig. Noen bøker var svært undergravende for europeisk kultur og institusjoner. Sebastian Brant (1457-1521) fra Strasbourg gjorde narr av samtidens institusjoner i sin Skipet Ofools, og nederlandske Desiderius Erasmus (1466-1536), tidens ledende humanistiske lærde, fulgte etter med I lovprisning Of dårskap. Begge ble bestselgere. Stemningen ble fanget opp av Hieronymus Boschs (1460-1516) Høwain Triptykon, som skildret alle slags mennesker på vei mot den uunngåelige undergangen. Slike ideer banet vei for reformasjonen.
Blant de tidlige mesterne i tresnitt og kobberstikk var Martin Schongauer (ca. 1445-1491) fra Colmar i Alsace. Den italienske billedhuggeren og arkitekten Michelangelo var en av hans mange beundrere. Når vi ser på hans Veien til Golgata er det ikke vanskelig å forstå hvorfor. På et område på 27,9 ganger 42,2 centimeterres, har han arrangert mer enn 50 figurer, hver med sin distinkte funksjon i den dystre kavalkaden. Likevel er ikke siden stappfull av et virvar av menn, kvinner, barn og dyr. Kunstneren skaper en illusjon av bevegelse, samtidig som den falne Kristus forblir komposisjonens midtpunkt.
Renessansens største grafiker var Albrecht Dürer (1471-1528). Hans skremmende versjon av De fire ryttere Apokalypsens fire ryttere (1498) er velkjent, men senere arbeider viser hans økende mestring av et vanskelig medium. Med bare en gruppe buriner (gravører' skjæreverktøy), var utfordringene store: hvordan vise ulike teksturer, hvordan vise lys- og skyggespill, hvordan skissere konturene av menneske- og dyrekropper og så videre. Han arbeidet i forskjellige medier - penn og blekk, akvarell og oljemaling, i tillegg til gravering - og hans enorme produksjon omfattet religiøse verk, portretter, dyrestudier, mytologi og landskap. Han var faktisk en av de første som behandlet landskapet som et motiv i seg selv, snarere enn som en bakgrunn for skildringen av religiøse hendelser.
Dürers hjemby Nürnberg hadde sterke kontakter med republikken Venezia. Veien mellom de to byene var den viktigste handelsforbindelsen mellom nort og south. Dürer besøkte Venezia to ganger i løpet av de første årene av 1500 århundre, og utførte oppdrag der. Han

Renessansen

"Et av de største kjennetegnene ved renessansen var gjenopplivingen av klassisk lærdom"

møtte og lærte av noen av de italienske mesterne som han lenge korresponderte med. Han ble særlig påvirket av Mantegna og Rafael (som hadde, til slutt, løst perspektivproblemet i verk som Skolen Oav Athen). Men læringsprosessen var ikke enveiskjørt; Dürer ble respektert og kopiert av sine kolleger sør for Alpene.
Dürers engasjement på den internasjonale kunstscenen førte ham også til Nederland i 1520-21. Det Venezia var for middelhavs- og østhandelen, Antwerpen var for handelen over Kanalen med England og de nye atlanterhavsrutene som spanske og portugisiske sjøfarere nå åpnet. Her, var det ivrige lånere å finne blant den voksende middelklassen, og Dürer var langt fra den eneste utenlandske kunstneren som ble tiltrukket av Antwerpen. Flere italienere var blant kunstnermiljøene i Antwerpen, Brugge, Brussel og andre byer. Eksistensen av både kommersielle og kunstneriske nettverk sørget for at nye ideer ble delt. I 1506, da en flamsk ullhandler på besøk i Firenze fikk se Michelangelos nyeste versjon av Madonna Aog barn, kjøpte han den og fikk den sendt tilbake til sin lokale kirke i Brugge.
En annen tysk kunstner som fulgte en karriere ikke ulik Dürers, var Hans Holbein d.y. (1497-1543). Han bodde i Augsburg, Europas finansielle sentrum, dominert av bankierfamiliene Fugger og Welser. Hans ble født inn i en kunstnerfamilie, og vokste opp sammen med sin bror i farens atelier, hvor de arbeidet på oppdrag med alt fra altertavler og smykkedesign til handelsskilt og dekorerte husfasader. I 1516, tvang konkursen familien til å flytte til Basel. I denne liberale, fritenkende byen, fant den unge Hans en atmosfære som bidro til hans fremgang. Sflere lærde...som Erasmus.., og kunstnere av alle avskygninger som samlet seg der. Men tidene var i endring.
I 1517 i Sachsen, en munk ved navn Martin Luther en utfordring mot katolske dogmer som ble starten på reformasjonen. Hans junior var nå en ung mann, og hans begavelse resulterte i en rekke oppdrag. Men markedet var i rask endring. Etter hvert som protestantismen spredte seg, proklamerte dens mer ekstreme talsmenn at religiøs kunst var avgudsdyrkelse. En av byene som falt under deres kontroll, var Basel. Dette la en tydelig demper på etterspørselen etter religiøse verk. Holbein måtte se seg om etter oppdragsgivere lenger unna. Takket være Erasmus, som skrev et anbefalingsbrev til sin venn Thomas More, ble Holbein godt mottatt i England i 1526. Han tilbrakte mesteparten av resten av sitt liv der, og ble offisiell maler for Henrik VIII, og produserte den fantastiske serien med portretter av kongen og medlemmer av hans hoff som vi kjenner så godt.
Reformasjonen hadde en dobbel innvirkning på kunsten. Etter hvert som konflikten vokste mellom katolske og protestantiske stater, og mellom konfesjonelle grupper innad i stater, ble kunsten et propagandamiddel. Kunstnere inkludert Holbein produserte, på oppdrag fra myndighetene, trykk som gjorde narr av paven og illustrasjoner til folkelige bibler. I Tyskland ble Lucas Cranach (1472-1553) malerkunsten til hjelp for den nye teologien med verk som Loven Aog Evangelietog evangeliet, som søkte å motvirke billedspråket som hadde blitt brukt i århundrer av den gamle kirken for å innprente den lutherske læren i gudstjenestedeltakernes bevissthet.
Det andre resultatet var skilsmissen mellom det hellige og det verdslige, som gjorde det mulig å utvikle motiver som portretter, landskap, stilleben og sjangerbilder (scener fra hverdagslivet)som kjennetegner den neste epoken i europeisk kunst.

"Kommersielle og kunstneriske nettverk sørget for utveksling av nye ideer"

Lucas Cranach den eldres portrett av Martin Luther, 1520. Kunstneren har fanget den stålsatte besluttsomheten som forandret Europas historie på en god måte

Lucas van Leydens Melkepiken, 1510 - et tidlig eksempel på sjangermaleri. Skildring av hverdagslivet ble en viktig gren av den nordiske kunsten

XXX Mona Lisa XXX Bildetekst, takk

Albrecht Dürer: selvportrett, 1498

Gjennom årene malte Dürer en rekke selvportretter. Vi kan bare gjette oss til årsakene til denne aktiviteten. Var de gaver til venner eller beundrere? Var det for å promotere seg selv? Eller var de maleriske øvelser som ga kunstneren mulighet til å tolke motivet sitt fritt uten å måtte bekymre seg for en oppdragsgivers krav? Dette maleriet er malt etter hans første besøk i Italia, og det bærer tydelig preg av hans kontakt med sørlandske konvensjoner. Han er avbildet sittende ved et åpent vindu, et vanlig grep blant florentinske malere. Men posituren er mer enn dette. I Italia oppdaget Dürer at kunstnerne var ærverdige og respekterte medlemmer av samfunnet, og ikke bare håndverkere. I sitt nye portrett, med det hovmodige uttrykket, den ekstravagante moteklærne, det lange håret og skjegget, ser Dürer ut til å søke anerkjennelse. Særlig de kostbare hanskene han har på seg, er signifikante. Hansker var definitivt et utstyrsstykke forbeholdt overklassen - folk som ikke arbeidet med hendene. Bare to år tidligere hadde Dürer utført et portrett av kurfyrst Fredrik den vise av Sachsen. Posituren i begge maleriene er nesten identisk.

Hans Holbein den yngre: Den døde Kristus (1520-22)

Dette er renessanserealisme på sitt mest direkte og kraftfulle. Tradisjonelle fremstillinger av korsfestelsesscener hadde vært opptatt av å formidle andre budskap. Da malerne, på oppfordring fra sine kirkelige oppdragsgivere, fremstilte "nedstigningen fra korset" eller "gravleggelsen, viste de fortvilte disipler og Jesu mor som pietetsfullt tok vare på liket. De inviterte betrakteren til å identifisere seg med de første etterfølgerne av Kristus, de opprinnelige medlemmene av kirken. De foreslo en passende respons for betrakteren. Holbein ville ikke ha noe av dette. Han presenterer den nakne virkeligheten, og lar tilskueren gjøre hva han eller hun eller hva han eller hun vil. Han stiller spørsmålet: Hva skjedde mellom langfredag og påskedag? Svaret er: Døden. Skikkelsen som ligger i et kisteformet rom, kan være hvem som helst. Det hendte at lik ble dratt opp av Rhinen. Kanskje var dette et slikt, som Holbein tilfeldigvis kunne studere. Kanskje fant han modellen sin på en anatomisk skole. Budskapet var enkelt, men dyptgripende: dette gudmennesket døde. Dette understreker Kristi fulle menneskelighet, og gjør oppstandelsen mer bemerkelsesverdig. Her, Viser Holbein seg som en mann av renessansen og den gryende reformasjonen. On av dem vendte seg bort fra middelalderens billedspråk for å plassere religiøse hendelser i den virkelige verden. Den andre understreket betydningen av den rene bibelteksten, uten teologiske tilsetninger. Renessansens realisme har ulike aspekter. Det kan være å skildre noe nøyaktig og gjøre det kjent. Eller den kan skremme tilskueren til en ny forståelse. I nort, var det en lang tradisjon for strekkeog til tider grusomme, religiøse bilder. Holbein forener disse to realismene og inviterer betrakteren til en personlig respons. Det er derfor dette maleriet har hatt så stor gjennomslagskraft gjennom århundrene.

c.1440-1450s

den
trykkpressen

Oppdag hvordan Johannes Gutenberg forandret hele Europas historie

en oppfinnelse har hatt så stor innvirkning på historien til et helt kontinent som trykkpressen. Selv om trykkpressen hadde blitt oppfunnet i Kina i det første årtusenet, hadde den brukt leire eller treblokker til å skrive med, og den hadde ikke funnet veien til Europa. Johannes Gutenberg var nøkkelpersonen bak den revolusjonerende trykkekunsten. Gutenberg ble født i Mainz i Tyskland på slutten av 1300-tallet i en borgerlig kjøpmannsfamilie, og ifølge lokale opptegnelser utdannet han seg til gullsmed i ungdommen. Selv om Gutenberg tydeligvis ikke gjorde karriere som gullsmed, fikk denne utdannelsen stor betydning, for en av de viktigste nyvinningene Gutenberg gjorde, som ikke hadde blitt gjort i Kina, var bruken av en metallegering for å lage skriften som ble brukt i trykkpressen.
Man vet at Gutenberg oppfant trykkpressen et sted rundt 1450, men mange av detaljene er ukjente. Vi vet ikke nøyaktig hvordan den så ut eller hvordan den fungerte, men en idé er at den i utgangspunktet var basert på samtidens vinpresser. Nøkkelen til hans genialitet var kombinasjonen av bevegelige metalltyper, pressen og trykksverte. De fleste detaljene vi faktisk har om den tidligste versjonen av Gutenbergs trykkpresse, stammer fra rettsdokumenter mens han kjempet mot et søksmål fra broren til sin avdøde forretningspartner, som hadde bedt om å få bli med på prosjektet, men som hadde fått avslag. I dokumentene nevnes "pressen" og noen udefinerte "gjenstander". De sistnevnte var sannsynligvis de første skrifttegnene i metall, Donatus und Kalender, eller D-K-typen.
En av de tidligste publikasjonene som (sannsynligvis) kom fra Gutenbergs presse, var Donatusen standard lærebok som ble trykket i Gutenbergs D-K-typer, selv om denne første typen var noe grov, og bøkene som ble produsert, ikke nådde opp til de estetiske idealene han strebet etter. Han fikk økonomisk støtte fra en forretningsmann og finansmann fra hjembyen Mainz, Johannes Fust. Fust så det kommersielle potensialet i Gutenbergs idé og finansierte nye materialer for å forbedre pressen. Resultatet ble en av de mest berømte bøkene som noensinne er skapt Gutenberg-bibelen.
Den ble kalt "42-linjers bibelen", fordi teksten var satt opp i to kolonner med 42 linjer og var perfekt justert (noe som var nesten umulig å få til i manuskript), og den ble trykket med en helt ny skrifttype som var laget spesielt for Bibelen. Gutenberg ønsket å gjenskape utseendet til bøkene han kjente, de som var skrevet i manuskript, og baserte skriften sin på den gotiske Textura-stilen, som var vanlig i liturgiske tekster. I tillegg ble de fleste eksemplarene av boken trykt på papir av god kvalitet, men mange ble også trykt på pergament (tynt, strukket kalveskinn), noe som ikke bare ga produksjonen en svært høy kvalitet, men også gjorde at sluttproduktet fikk et visuelt slående utseende.

F

Det anslås at Gutenberg trykte rundt 180 eksemplarer av Gutenberg-bibelen, hvorav 49 eksemplarer har overlevd frem til i dag

En illustrasjon av Gutenbergs originale trykkpresse

Image: AI generert ved hjelp av Adobe Firefly

De to kjennetegnene ved Gutenbergs trykkpresse, og de egenskapene som gjorde den så innflytelsesrik, var kvaliteten på arbeidet den kunne produsere, og kvantiteten på produksjonen. Pressen hans spredte blekket jevnt over skriften, noe som ga et jevnt resultat og en svært klar og leselig tekst. Dette, kombinert med skarpheten til de nye metalltypene hans - som noen forskere har spekulert i om var basert på en sandstøpingsteknikk - gjorde at bøkene hans kunne sammenlignes i kvalitet med nøye produserte manuskripter. Mens manuskripter var et stort, langsomt og arbeidskrevende arbeid, kunne Gutenbergs trykkpresse produsere mange flere eksemplarer av hver bok mye raskere, og metallskriften slites ikke ut slik tretypen gjorde; den kunne brukes hundrevis av ganger uten at det gikk ut over kvaliteten. Da Fust i 1455 krevde pengene og rentene sine fra Gutenberg, var han dessverre ikke i stand til å betale, til tross for Bibelens suksess. Etter flere rettssaker ble alt Gutenbergs utstyr og trykkeriet hans - Humbrechthof - overlevert til Fust og adoptivsønnen hans, Peter Schöffer, som var kalligraf. Gutenberg ser ut til å ha fortsatt å trykke i en eller annen kapasitet frem til 1460, men etter dette tidspunktet produserte han ikke mer, og døde åtte år senere. Men til tross for at dette var slutten på Gutenbergs arbeid, var det bare begynnelsen på hans oppfinnelses betydning.
Schöffer var en vellykket boktrykker, og ble til og med ansett som en teknisk bedre boktrykker enn Gutenberg. Han produserte en berømt versjon av Salmenes bok ved hjelp av trykkpressen, men det var først da teknologien ble brakt til Italia at dens virkelige potensial begynte å vise seg. De første trykkerne kom til Venezia i 1465, og kunne utnytte byens rolle som et av Middelhavets viktigste handelsknutepunkter til å spre bøker som var produsert ved hjelp av trykkpressen. de italienske trykkerne kunne trykke et opplag på rundt 200 eksemplarer av en bok raskere enn noen gang før, og sende et mindre antall eksemplarer med ulike skip til destinasjoner over hele Europa. Slik spredte de litteraturen til ulike deler av Europa og utløste en boktrykkerrevolusjon. For første gang var bøker ikke bare tilgjengelige for lærde institusjoner og de aller rikeste, men for folk med ulik sosioøkonomisk bakgrunn.
Tilgangen til ny informasjon og nye ideer på tvers av Europa gjorde det mulig å dele nye konsepter og utfordre status quo, samtidig som den nye industrien banet vei for trykking av alle typer materiale, fra poesi til kokebøker, reiseguider til romaner. Leseferdigheten økte, prisen på bøker sank, religiøse tekster kunne leses av flere, og kreative mennesker kunne leve av å skrive.
Et annet område der trykkpressen var revolusjonerende, var i den gryende italienske renessansen. En av de mest betydningsfulle skikkelsene i dette, selv om han ikke er spesielt kjent i dag, var Aldus Manutius. Manutius satte opp et trykkeri i Venezia på 1490-tallet, Aldine Press, som stod for to viktige nyvinninger. Den første var innholdet som Manutius' presse produserte. På grunn av hans personlige interesse for de klassiske forfatterne, som Homer, Aristoteles og Vergil, produserte trykkeriet utgaver av verkene deres på samtidsitaliensk, noe som gjorde at deres litterære prestasjoner fikk ny oppmerksomhet på høyden av renessansen. Ideene til disse antikke forfatterne var svært viktige i det nye intellektuelle og kulturelle landskapet i Europa.
Aldine Press' andre store innovasjon var av logistisk art. Gutenbergs bibel var et enormt bind, trykt på såkalt kongelig papir (50x63 cm) og brettet én gang, noe som gjorde den til en folio. Selv om den var imponerende og vakker, ville den ikke ha vært lett å lese. Aldine Press introduserte oktavboken, der papiret ble brettet åtte ganger, slik at den endelige boken ble mye mindre og mer portabel. Dette gjorde det mye enklere å bære rundt på og lese, og oppfant i bunn og grunn boken slik vi kjenner den i dag: Den vanlige pocketboken du ser i bokhandelen, er i oktavformat. Manutius bidro også med enda en nyvinning i typografiens historie, ettersom hans trykkpresse var den første som trykket med kursiv skrift.
Utover 1500-tallet fikk boktrykkerkunsten stadig større innflytelse. Den gjorde det lettere å spre ideer som skulle komme til å forandre Europa, fra protestantismens inntog via verker av Johannes Calvin og Martin Luther til de revolusjonerende vitenskapelige ideene til Kopernikus og Galileo. Ingen oppfinnelse kan sies å ha hatt så stor innvirkning på Europas utvikling som Gutenbergs bevegelige metalltyper og vinpresseinspirerte trykkeprosess.

"Disse kanalene spredte litteratur til ulike deler av Europa og utløste en boktrykkerrevolusjon"

Gutenbergs trykkpresse var revolusjonerende i kvalitet og hastighet

Den protestantiske reformatoren Martin Luther, hvis ideer kunne spres takket være boktrykkerrevolusjonen

Trykking av Shakespeare

Uten boktrykkerrevolusjonen kunne Shakespeares verk ha gått tapt for alltid

Før Gutenberg var det tidkrevende og arbeidskrevende å produsere en bok, og derfor var de forbeholdt svært utvalgte verk, i hovedsak Bibelen og verkene til noen av de største greske og romerske forfatterne i antikken. De skulle være skrevet på vulgata-latin, uforståelige for folk flest og vakkert illuminerte. Med boktrykkerkunsten endret alt dette seg, og plutselig begynte skrifter som tidligere hadde vært ansett som uegnet for profesjonell produksjon, å finne veien til boksidene. En litteratursjanger som ble ansett som langt fra respektabel, var det beskjedne skuespillet. På 1500-tallet ble skuespill skrevet raskt, ofte bearbeidet av skuespillerne, og aldri skikkelig publisert.
På en indirekte måte kan vi takke Gutenberg for at vi fortsatt har tilgang til Shakespeares skuespill. På den tiden fantes det ingen lover om åndsverk, og hvem som helst kunne derfor trykke en versjon av Shakespeares verk, komplett med de endringene de selv mente var fornuftige. Noen ganger var disse skrevet av skuespillere fra stykkene, andre ganger med endringer de hadde gjort i forestillingene sine, eller til og med halvt huskede manus fra publikum.
Etter Shakespeares død i 1616 bestemte to skuespillere, John Heminges og Henry Condell, seg for å samle alle de sirkulerende versjonene av Shakespeares skuespill og trykke dem samlet i ett bind. Omtrent 750 eksemplarer av Første folio ble trykket i 1623, og det var takket være denne, og de tre følgende Folioerat Shakespeares verker kunne bli lest av så mange og få den innflytelsen på det engelske språket som de har hatt de siste 400 årene.

Ibilder: Alamy

1453

Den Romerske Imperiets siste standpunkt

I 600 år drømte osmanene om å erobre Konstantinopel, verdens rikeste by. I 1453 forberedte begge sider seg på et avgjørende oppgjør

Skrevet av David Crookes

Sultan Mehmed II inntok sin posisjon på en liten haug med utsikt til murene i den gamle byen Konstantinopel. De som hadde til oppgave å forsvare byen - den ortodokse kristendommens høyborg - mot de bølgene av inntrengere som truet den, kunne tydelig se hvor han befant seg da de kikket fra bymuren over de utrolig mange teltene som lå knappe 230 meter unna.
Tteltene var plassert i klynger. I midten av hvert av dem lå det provisoriske hjemmet til en offiser, og på toppen av hvert av dem vaiet et trassig flagg i vinden mot Marmarahavet. Den 21 år gamle sultanens seremonielle rødgule telt lå lenger bak, med en prakt som passet seg for det osmanske rikets leder. Synet av rundt 60 000 soldater, sammen med tusenvis av andre som hjalp til med å holde dem velutstyrte og mette, var skremmende for byens innbyggere. For Konstantinopels leder - den bysantinske keiseren Konstantin XI Palaiologos - var formålet med samlingen i spytteavstand fra byen han hadde viet sitt liv til, klart. Krig var uunngåelig, og styrkene hans var ti ganger så mange som hans egne.
Mehmed var klar over at det var nødvendig med en rask krig, med tanke på logistikken som måtte til for å holde en så stor hær med mat. Han hadde gitt Konstantin et tilbud: Overgi byen, så kunne han beholde livet og herske i den mindre byen Mystras. Keiseren nektet: "Å overgi byen til deg er utenfor min myndighet eller noen av de andre som bor i den, for vi skal alle, etter å ha tatt en felles beslutning, dø av fri vilje uten å skåne våre liv."
On 6. april 1453 kom det første angrepet, lett artilleri som beskjøt Konstantinopel. Soldater rykket frem og forsøkte å bryte gjennom byens murer, men forsvarerne viste seg å være sterke. De slo tilbake den invaderende osmanske hæren, med mange døde og sårede. Selv da det oppsto sprekker i murene, og festninger ved Bosporos ble inntatt, innså Mehmed at det ikke kom til å bli lett å innta byen. Han trengte enda større styrke, og derfor tok han i bruk et våpen med enorm ildkraft, et våpen som skulle få Konstantinopel til å riste som et jordskjelv.
Constantin XI forsto hvor viktig byen hans var. Den var porten til Europa, en uinntagelig by med murer som i 1000 år hadde blitt beleiret 23 ganger med bare én suksess, av de kristne ridderne på det fjerde korstoget i 1203. Konstantinopel - som var så viktig for det østromerske riket, eller det bysantinske riket som det senere ble kjent som - var sentrum for handel og tidligere verdens største og rikeste by. Byen hadde stått støtt mot det osmanske riket, som hadde ekspandert rundt den og etterlatt den isolert midt mellom Europa og Asia.
Constantinopel var gjenstand for mye sjalusi blant rivaliserende ledere som ønsket å erobre det som var blitt den siste utposten av det en gang så mektige Romerriket. Tilhengere av islam hadde beleiret Konstantinopel mellom 674 og 678 og forsøkte igjen i 717 og 718. Det kristne Europa fryktet Konstantinopels fall, og trodde at det ville åpne veien for islamsk dominans. Selv om byen avverget erobringsforsøket, bidro de islamske martyrenes død til å gjøre den til et hellig sted, og behovet for å prøve igjen i fremtiden brant dypt.
Yi hundrevis av år hadde den største trusselen mot Konstantinopel som sentrum for den ortodokse kirken kommet fra Roma, sentrum for den katolske kirken. Det fjerde korstoget hadde ødelagt Konstantinopels makt og rikdom, og i 1453 var byen bare en blek skygge av seg selv. På dette tidspunktet hadde det bysantinske riket - som på sitt høydepunkt hadde omfattet det meste av Middelhavsområdet

Konstantinopel var en uinntagelig bymur som i 1000 år hadde blitt beleiret 23 ganger med bare én suksess

Romerrikets siste kamp

"Soldatene rykket frem og forsøkte å bryte gjennom byens murer, men forsvarerne viste seg å være sterke."

Etter en langvarig kamp inntok osmannerne Konstantinopel i 1453

Ibilder: Alamy, REX

Konstantinopel i 1453 var en prestisjefylt by, men ikke like mektig som den en gang hadde vært

Forfalskningen som splittet kirken

kysten - besto av Konstantinopel og noen få kvadratkilometer utenfor. Byen hadde kanskje mistet sin virkelige makt, men beliggenheten og historien gjorde at den fortsatt var ettertraktet. Mehmed ville så gjerne ha den.
Tsultanen var fast bestemt på å lykkes der forgjengerne hans hadde mislyktes. Han hadde kommet til makten takket være sin far, Murat, som hadde forhandlet frem en tiårig våpenhvile med de invasjonslystne kristne korsfarerne. Mehmed hadde fått et ønske om å bli Romerrikets arving og utvide sin innflytelse. Han ville ha én tro, ett imperium og én suverenitet i verden, og i 1453 var tiden inne. Konstantin XI hadde ikke den samme makten som sine forgjengere, og byen med sine 100 000 innbyggere var bankerott. Konstantinopel hadde betalt enorme summer til Det osmanske riket for å unngå invasjon, men dette hadde bare bidratt til å lamme byen økonomisk. Nå sto fienden på dørstokken, klar til å slippe helvete løs. Den 49 år gamle Konstantin visste at sjansene for at den lille hæren hans skulle holde stand, var små, men han sverget å kjempe til siste åndedrag.
Constantin hadde henvendt seg til paven, vel vitende om at et angrep fra de osmanske styrkene ikke kunne holdes tilbake så lenge. De trengte forsterkninger fra Vesten for å takle trusselen. En union mellom de to kirkene ble feiret i slutten av 1452, men til tross for løftet om krigsskip kom det ingen i løpet av de neste månedene, og uten hjelp trappet Konstantin opp arbeidet med å reparere og forsterke byens murer.
Ten siste utposten av Romerriket var omkranset av en 19 kilometer lang ringmur, det meste av den vendte ut mot havet. På nordsiden var det plassert en kjetting over munningen av Det gylne horn, den viktigste innløpet til et stort havnelignende vannområde. Den hindret fiendtlige skip i å seile forbi den nordlige delen av Konstantinopel, og var en viktig del av byens forsvarsverk. Konstantins strategi var å legge større vekt på den 6,5 kilometer lange perimetermuren, men han visste ikke om det nyeste våpenet som var i ferd med å bli avduket av hans kloke fiende.
Mehmed likte å oppdage nye ting, og ble derfor ganske betatt av et forslag om å lage en kanon som var større enn noen annen som var blitt bygget. Han mente at den ville være perfekt til å knuse Konstantinopels berømte murer.
Grutt hadde vært tilgjengelig siden 1000-tallet - det er nevnt i Song-dynastiets tekst Wujing Zongyao - så dets kraft var ikke ukjent. Osmanernes nye våpen var imidlertid annerledes. Det var utviklet av en ingeniør ved navn Orban, som hadde besøkt Konstantinopel fra kongedømmet Ungarn og ble ansatt av Konstantin for å utvikle nye våpen. De sjeldne utbetalingene tvang ham til å søke jobb hos Mehmed, og han lovte sultanen at han kunne lage et våpen som var stort nok til å avfyre en enorm stein som kunne rive ned byens murer.
Orban fikk en overflod av penger og materialer til å bygge sin superkanon. Det tok ham tre måneder å lage det gigantiske våpenet, og sluttresultatet ble et monster som var 8,2 meter langt og i stand til å slynge en steinkule på 272 kilo over en strekning på utrolige 1,6 kilometer. Da den traff Konstantinopels murer, ble sjokkbølgene enorme. Konstantins menn kjempet mot angrepet, som slo inn i steinmuren og fikk deler av den til å smuldre opp og etterlate gapende hull i byens forsvarsverk. De fikk et pusterom i de tre timene det tok å lade kanonene på nytt - de kunne bruke tiden til å reparere muren med gjørme og andre materialer de hadde for hånden. Forsvarerne draperte dyreskinn over murene, noe som sammen med gjørmen bidro til å dempe senere slag mot dette området.
Tollene og de voldsomme rystelsene i murene etter hvert som kulene slo inn i dem, forårsaket like stor psykisk som fysisk skade. Dunkingen pågikk i flere dager. Konstantin fikk hjelp av Giovanni Giustiniani og hans hær på 700 soldater fra øya Chios. Giustiniani bidro til at murene ble reparert, og Konstantinopel holdt stand. På dette tidspunktet hadde slaget rast i 12 dager.
On av de viktigste målene for Mehmeds hær var å fylle vollgravene rundt bymurene slik at de raskt kunne komme seg inn, men Konstantins menn tømte dem om natten. Likevel var det nok skade og fremgang til at et nytt forsøk på å innta Konstantinopel ble gjort den 18. april, men det ble slått tilbake.
On av de mest effektive planene osmanene hadde lagt før krigen, var å bygge et stort slott på den europeiske siden av Konstantinopel, like ved byen. Den sto ferdig i god tid før beleiringen,

3

5

N

S

6

1

Hvordan byens
forsvarsverkene ble brutt

1. Rumeli Hisari (Europas festning) Vinteren 1451: Mehmed II fikk tilnavnet Bozaz Kesen (som betyr strupekutter), og beordret byggingen av et praktfullt slott med 7,6 meter tykke murer. Borgen ligger på det smaleste punktet i Bosporosstredet, og innbyggerne brukte den til å kutte forsyningene til Konstantinopel.

2. Kjeden 2. april 1453: Konstantin XI sørget for at den flere hundre år gamle kjettingen ble spent over munningen av Det gylne horn i Konstantinopel da den osmanske hæren slo leir rett utenfor døren. Den hindret fiendtlige skip i å komme inn i fjorden.

3. Fiendens leir 2. april 1453: De osmanske tyrkerne sammen med en europeisk hær slår leir utenfor bymurene, den europeiske hæren nord for elven, janitsjarene i midten som beskytter Mehmed, og den anatolske hæren lenger nede.

4. Den teodosianske muren 6. april til 29. mai 1453: Denne 6,5 km lange strekningen med landfast mur var hovedmålet for den fremrykkende fienden. De beskjøt den med kanonild og forsøkte å bryte gjennom den flere ganger før de endelig lyktes 29. mai 1453.

5. Voldgraven Voldgraven ble anlagt på 500-tallet, og den var en ekstra barriere mellom en eventuell invaderende hær og bymurene. Den var rundt 20 meter bred og 7 meter dyp. De osmanske tyrkerne forsøkte desperat å fylle den, slik at det skulle bli trygt og enkelt å passere.

6. Omgå kjeden 22. april 1453: Da kjettingen blokkerte adgangen til Det gylne horn, beordret Mehmed II at skipene skulle fraktes over land i stedet. I nattens mulm og mørke ble skipene trukket over det vanskelige terrenget ved hjelp av tømmervalser og satt ut i vannet igjen.

Sultanen lovte mennene sine at de kunne plyndre byen etter at de hadde inntatt den

Osmanene ga den kallenavnet Bogaz Kesen, som kan oversettes til "strupekutteren" Det tok bare fire måneder å ferdigstille den, og den kunne brukes til å kontrollere sjøtrafikken i Bosporosstredet. De osmanske tyrkerne kunne kutte forsyningene til Konstantinopel ved å skyte løs på trassige skip som prøvde å seile forbi, ved hjelp av store kanoner plassert i vannkanten. Konstantinopel var farlig isolert.
Ben akkurat som de osmanske tyrkerne hadde forberedt seg, hadde også Konstantinopel gjort det. Forsvarerne hadde spent en kjetting over munningen av Det gylne horn. Ved å blokkere tilgangen til vannveien kunne forsvarerne forhindre et angrep fra den retningen. Forsvarerne hadde vist seg dyktige til å avverge osmanernes flåtefremstøt, og det hadde vært tette kamper skip mot skip der bysantinerne hadde gått seirende ut. Men ved å avskjære Det gylne horn kunne de i stedet konsentrere seg om å forsvare murens landområder.
Tsultanens løsning var genial. Mehmed fant ut at løsningen var å trekke skipene over land fra havet til vannet som var avskåret av kjettingen. Soldater og okser trakk i skipene og sendte dem over ferdiglagte ruller smurt med dyrefett. I løpet av en natt ble mange titalls skip dratt over i et gigantisk arbeid. Overrasket og forbløffet visste ikke forsvarerne hva de skulle gjøre. Skipene kunne nå skyte mot den sparsomt bevoktede muren på siden av Det gylne horn. I løpet av få timer ble det gjort stor skade, og Mehmed viste seg fra sin hensynsløse side. Da en gruppe forsvarere klarte å flykte fra et senket skip, var Mehmeds straff å spidde dem.
Ten høyst risikable katt og mus-leken fortsatte, og Mehmed beordret osmanene til å grave under byen. Den 16. mai hørte kristne soldater underjordisk aktivitet og dro ut for å undersøke saken. Oppdagelsen av gruvearbeiderne satte dem i høyeste beredskap, og etter å ha løst det første problemet forsøkte de å finne effektive metoder for å oppdage nye forsøk. John Grant, en skotte som hadde havnet i Konstantinopel, anbefalte å plassere bøtter med vann rundt bymurene. En krusning på vannoverflaten ville varsle dem om mulig gruvedrift. Det fungerte.
Ta angrepene ble riktignok slått tilbake, men forsvarerne begynte å bli slitne, og murene var i dårlig forfatning. Den 27. mai bestemte Mehmed seg for å sette alt inn mot byen. Osmanske styrker bombarderte murene nådeløst og forårsaket store skader. De bombarderte raskt og voldsomt, noe som ga forsvarerne liten tid til å reparere skadene. Mehmed forberedte deretter sine menn på å marsjere fremover. Han sa at de ikke skulle røre byens struktur - han ville at Konstantinopel skulle forbli så intakt som mulig, slik at den kunne bli hans hovedstad. Men de kunne plyndre og slavebinde. Med dette løftet brukte hæren 28. mai på å gjøre seg klar, be, hvile og gå gjennom taktikken.
Constantin forberedte byen sin, oppmuntret soldatene sine til å kjempe til siste mann og lovte å forsvare byen sin til døden. Det var bare 4000 mann igjen til å holde Konstantinopel - halvparten av det som var igjen ved beleiringens begynnelse. Den 29. mai, etter 47 dagers beleiring, stormet angriperne frem og klatret over murene. De ble presset tilbake av forsvarerne, som slo bort stiger og brukte varm olje til å skålde angriperne. To angrepsbølger ble slått tilbake.
Ben Mehmeds janitsjarer - kristne som osmanene hadde plukket opp som barn og trent opp til krigere - brøt gjennom, og deres elitetrening gjorde dem i stand til å forcere murene etter mange timers kamp. Det var nærkamper i byens trange gater. Forsvarerne visste at byen snart ville bli overmannet. Skrik fylte natteluften. De osmanske soldatene strømmet inn i Konstantinopel, og byen ble overveldet.
Tosmanerne åpnet de store bronsedørene tilbronsedørene til Haghia Sophia og massakrerte et stort antall tilbedere. Prestene døde ved alteret, og et stort antall fanger ble tatt til fange, og byen var i ferd med å gå under. Keiseren rev av seg de keiserlige ornamentene slik at han så ut som en hvilken som helst vanlig soldat, sa: "Byen er falt, og jeg er fortsatt i live", og stormet mot døden. Angriperne bandt alle fiender de ikke slaktet, grep kvinner og kjempet om de mest attraktive av dem. Barn ble ført som slaver, og byen ble plyndret for det lille den hadde igjen. Etter mer enn 1000 år med et strålende Konstantinopel var Romerrikets siste utpost borte.

I hundrevis av år kom den største trusselen mot Konstantinopel fra Roma, den katolske kirkens sentrum

Hva skjedde så?

Selv om de kristne hadde som mål å gjenerobre Konstantinopel etter keiserrikets fall, rant slike ambisjoner ut i sanden på 1500-tallet. Mange av Bysants' lærde menn hadde forlatt imperiet og søkt ny inspirasjon og oversvømmet Europa med lærdom og kultur, og Konstantinopel ble forvandlet til en islamsk by. Konstantinopel - som ble omdøpt til Istanbul - ble attraktiv for muslimer, jøder og kristne, og de levde i harmoni i en by som Mehmed II hadde gjenoppbygget både strukturelt og kulturelt. Det osmanske riket var i tilbakegang, og det 20. århundre brakte med seg endringer. Første verdenskrig førte til at Istanbul ble okkupert av Storbritannia, Frankrike og Italia, noe som førte til opprettelsen av republikken Tyrkia i 1923.

Da murene ble brutt, var det bare et spørsmål om tid

Å herske over verden:

Arven etter Arven etter Kolonialismen

Oppdagelsestiden banet vei for den europeiske koloniseringen - og verden sliter fortsatt med ettervirkningene av den

Skrevet av Mohammed Barber

W

arfor er europeiske språk de mest utbredte? Hvorfor er kristendommen så utbredt? Og hvorfor er så mange grenser enkle, rette linjer?
Svaret er kort og godt imperier. Den europeiske imperialismen skapte den moderne verden. Da europeerne reiste verden rundt for å drive handel med den "gamle verden", innså de at forretninger kunne gjøres ved hjelp av kanonild og musketter. Det var ikke moralsk, men det var lukrativt. Overlegen teknologi kombinert med innbyrdes europeisk konkurranse førte til at det oppsto imperier som la mesteparten av verdens befolkning under noen få vesteuropeiske land. Selv om kolonialismens formelle æra er over, er den moderne verden fortsatt preget av den. Gjennom de siste tiårenes kriger, våre ruvende skyskrapere og til og med språkene vi snakker, kan vi se restene av kolonialismen overalt. Men hvordan kunne en håndfull vesteuropeiske land komme til å dominere resten av verden?
Eventyrlyst og søken etter rikdom - ikke erobring - motiverte i utgangspunktet de første reisende til å begi seg ut i "den gamle verden". Men forholdet var alltid ubalansert, med Vest-Europa som den sterkeste militærmakten, noe som ble smertelig tydelig da de innfødte utfordret status quo. I Latin-Amerika fant spanjolene og portugiserne de råmaterialene de trengte for å styrke ambisjonene sine i Europa. Etter hvert ble det enklere å erstatte de innfødte maktene med europeiske vasaller, noe som førte til koloniseringen av Mellom- og Sør-Amerika.
Da det britiske East India Company (EIC) først gikk i land i India i 1608, var det for å etablere handelsforbindelser med den kulturelt utviklede makten som stod for 23 prosent av verdens BNP. I slaget ved Plassey i 1757 tok EIC direkte kontroll over Bengal etter at nawaben nektet å være den marionettherskeren kompaniet ønsket. I løpet av det neste århundret gikk dette private selskapet (med mye støtte fra den britiske regjeringen) fra å kontrollere en stat til å kolonisere subkontinentet. Da britene forlot landet i 1947, utgjorde India bare 4 % av verdens BNP.
Også Kina fikk en ubehagelig opplevelse med britene. Da te ble stadig mer populært i hjemlandet, foreslo britene en byttehandel - indisk opium mot kinesisk te. Kineserne så opiumens ødeleggende innvirkning på befolkningen, og nektet. Britene og deres overlegne marine bombet ganske enkelt kinesiske havner til underkastelse. Slik er historien om opiumskrigene.
De europeiske stormaktene var ikke tilbakeholdne med å vise hvem makten egentlig tilhørte for å "opprettholde" handelsforbindelsene. Jakten på profitt brakte uante rikdommer til Vest-Europa, men økte også konkurransen om å snuse opp muligheter før sine europeiske naboer. Resultatet var at vestmaktene snart kom til å administrere store landområder uten at de hadde til hensikt å gjøre det. Imperiet var med andre ord ikke i utgangspunktet en kalkulert strategi fra vestlige makters side for å ta over verden. Det ble ganske enkelt slik for å få mer makt over sine egne europeiske naboer.
Historien om det europeiske imperiet begynner på 1400-tallet, da Portugal erobret Ceuta i Nord-Afrika. På 1500-tallet hadde Spania og Portugal imperier i Latin-Amerika, der de utvant gull, sølv og tinn. Dette er grunnen til at latinamerikanerne snakker språket til sine tidligere kolonisatorer, at amerikanerne snakker engelsk og at deler av Canada snakker fransk.
Samtidig hadde de europeiske stormaktene et godt øye til Afrika, men sykdom og velutviklede bystater gjorde det svært vanskelig å kolonisere det. Så de drev handel med mennesker i stedet. Den transatlantiske slavehandelen varte i over 300 år, og menneskene ble hovedsakelig sendt til Brasil og Karibia for å arbeide ubetalt og ufrivillig på sukker-, tobakk- og kaffeplantasjer. Slavearbeid var grunnen til at disse produktene, som en gang var forbeholdt de rike, ble tilgjengelige for Europas voksende middelklasse. Mange afroamerikanere har ingen anelse om hvilken del av Afrika de stammer fra, fordi forfedrene deres ble bortført, fraktet og solgt. Arven fra slavehandelen kan også ses i murstein og mørtel - USAs Capitol, Det hvite hus, Washington-monumentet, Thomas Jeffersons Monticello og universiteter som University of North Carolina på Chapel Hill ble bygget av slaver slaver.
Den kanskje mest skadelige arven fra kolonialismen, en arv som lå til grunn for den transatlantiske slavehandelen og som fortsatt påvirker mennesker i dag, er rasismen. Rasismen virket på mange nivåer, men kjernen i den er de to forestillingene om europeisk overlegenhet og hvitt overherredømme. Disse forestillingene gjorde koloniseringen av nasjoner og handelen med deres befolkning ideologisk akseptabel. Ingen god kristen kunne godta imperiets brutalitet, så det trengte en rettferdiggjøring. Århundrer med reiseskildringer, poesi, skjønnlitteratur og akademiske arbeider hadde karakterisert ikke-vestlige steder som intellektuelt underutviklede, teknologisk underutviklede og moralsk tilbakestående. Denne karakteristikken var nødvendig for at Vesten skulle kunne posisjonere seg som overlegen. Kolonisering ble rettferdiggjort som et middel for å sivilisere barbarene, for å redde dem fra

w

Nedenfor: Vest-Europas velstand har sine røtter i kolonialismens brutalitet

Britiske skip ødelegger kinesiske fartøyer under den første opiumskrigen

"Den dag i dag har mange afroamerikanere ingen anelse om hvilken del av Afrika arven deres stammer fra."

Apartheid i Sør-Afrika er en av de mest sjokkerende etterlevningene etter kolonialismen

Orientalisme

Hvordan Vesten skapte Østen i sitt bilde

Orientalisme var tidligere en betegnelse på studiet av språk, kultur og historie i Midtøsten og Asia i oppdagelsestiden. Men litteraturkritikeren Edward Said hevdet i sin banebrytende bok Orientalism (1978) at orientalismen ikke bare var en akademisk forfølgelse, men en prosess som skapte "Orienten" (det vil si alle steder utenfor Vest-Europa) i den vestlige forestillingsverdenen. Alt fra romanforfattere, poeter, filosofer, politiske teoretikere, økonomer, reiseskildrere, keiserlige administratorer og akademikere beskrev Østen som noe iboende og iboende annerledes enn Vesten, så når man tenkte på "Orienten", fremkalte det et bestemt sett med tanker og bilder. Mange tenkte på brutale sultaner som krevde makt over underdanige og sensuelle harem. Andre tenkte på fattige slangetemmersker i støvblåste landsbyer, sittende på fargerike, fillete tepper. Noen tenkte rett og slett på elefanter og kameler. Uansett var det ikke noe som lignet det "siviliserte" Vesten.
Said kritiserte hvordan kunnskap om Østen ble produsert av Vesten i tiden etter opplysningstiden. Denne prosessen var avgjørende, ettersom Vesten definerte seg selv som alt det Østen ikke var. Følgelig var det i denne orientalismen at ideer om europeisk overlegenhet, hvitt overherredømme og rasisme ble utklekket - påskuddene for kolonialismen. Saids ideer ble heftig debattert da boken kom ut, og de skaper fortsatt debatt i dag. Ikke desto mindre førte Orientalismen til fremveksten av postkoloniale studier innen historie, politikk, antropologi og til og med musikk.

Bildekilde: Francis Tsang/Cover/Getty Images

Malerier som Giulio Rosatis Inspeksjon av nyankomne spredte vestlige forestillinger om Østens fordervelse. Rosati besøkte aldri Midtøsten

Den palestinsk-amerikanske akademikeren og litteraturkritikeren Edward Said (1935-2003) kritiserte hvordan kunnskap om Østen ble - og blir - produsert av Vesten

Qwhite Høyre

Diagram som viser hvordan slaver ble pakket om bord på europeiske skip

Imperiets rasisme lever fortsatt. I dag opererer den langt mer i det skjulte, noe som gjør den vanskeligere å få øye på, for eksempel i moderne skjønnhetsidealer. I imperiets dager var det å være vakker ensbetydende med å være hvit. Forestillingen om hvithet omfattet ikke bare hudfarge, men også tynne lepper, små trekk, blondt hår og blå øyne. Selv om nazistene tok disse standardene til ekstreme nivåer, var dette fortsatt vanlige oppfatninger i Europa. Selv i dag bleker millioner av mennesker i Afrika, Asia og Midtøsten huden sin for å se mer attraktive ut. Den globale handelen med hudbleking er en milliardindustri som forventes å omsette for 24 milliarder dollar innen 2027, og brorparten av salget skjer i Asia og Stillehavsregionen. Anslagsvis 40 % av kinesiske kvinner har brukt hudblekingsprodukter, 60 % av indiske kvinner og hele 77 % av nigerianske kvinner. Skjønnhetskonkurranser rundt om i verden vinnes i overveldende grad av lyshudede kvinner, fra Brasil til Kina, som ofte har fine og spisse ansiktstrekk. De siste tiårene har antallet neseoperasjoner skutt i været i Midtøsten, både blant menn og kvinner som ønsker seg en nese som ser "europeisk" ut. Den antatte europeiske skjønnheten som har fått fotfeste i verden, er et konsept som har sine røtter i hvit overlegenhet.

Hudblekingsprodukter kan inneholde farlige nivåer av hydrokinon og kvikksølv

"Koloniseringen ble rettferdiggjort som et middel for å sivilisere barbarene"

seg selv, i det Rudyard Kipling kalte "den hvite manns byrde". Resultatet var at tusenvis av misjonærer reiste verden rundt og forkynte Kristi ord, forviste lokale skikker og innførte europeisk moral (og byråkrati). Moderne grenser er en annen arv fra kolonialismen som skaper konflikter over hele verden. Dagens Nigeria er en kolonial skapelse - navnet ble skapt i en artikkel i London Times i 1897, og landets grenser omfatter hundrevis av stammer, som også finnes i andre nasjoner. Landet ble skapt som en del av kolonipolitikken, uten noe samlende språk eller kultur - nasjonalspråket er engelsk.
Etter første verdenskrig delte franskmennene og britene det tidligere osmanske riket mellom seg ved å tegne helt rette linjer på et kart og splitte etniske grupper i ulike land i Midtøsten. Palestina ble delt, noe som førte til en konflikt som fortsatt raser. Britene delte det indiske subkontinentet i 1947, noe som gjorde 15 millioner mennesker til flyktninger og førte til at mellom én og to millioner mennesker ble drept i den påfølgende konflikten. Sjokkerende nok ble delingen av India gjennomført på fem uker av en advokat som aldri før hadde satt sin fot på subkontinentet. I 1971 erklærte Øst-Pakistan seg uavhengig og ble til Bangladesh. I mellomtiden har India og Pakistan utkjempet tre store kriger i striden om Kashmir. Selv om det er forenklet å antyde at kolonitidens grenser er den eneste årsaken, er de sentrale i disse konfliktene.
Vestlige museer og statskasser er fulle av rikdommer som er plyndret fra koloniene. Det koloniale arvestykket som skaper mest oppstyr, er den berømte Kohinoor-diamanten, som en gang prydet den legendariske påfugltronen til mogulene i India. Prins Albert fikk den slipt om i 1852, noe som drastisk reduserte størrelsen, og den befinner seg nå i Tower of London, tusenvis av kilometer fra sitt opprinnelige hjem.
Utnyttelsen av kolonitidens eiendeler var ikke begrenset til sjeldne skatter. Da de to verdenskrigene brøt ut, mobiliserte Storbritannia sine ressurser over hele imperiet - både materielle og menneskelige. I begge krigene kjempet millioner av indiske soldater ved frontlinjene. Det er talende at det tilsynelatende finnes flere minnesmerker over dyr som døde i krigen, enn over de ikke-vestlige soldatene som ofret livet for det britiske imperiet. Engelsk er et nasjonalt språk i India, som de fleste indere behersker til et visst nivå. Studier har imidlertid vist at indere som behersker engelsk flytende, tjener 34 % mer enn sine jevnaldrende som ikke gjør det. Å beherske engelsk er ofte en markør for utdanning og sosial status.
Vest-Europa ble velstående fordi det tappet resten av verden for velstand. Mens Kina, Brasil og India nå er i ferd med å ta igjen sine europeiske kolonisatorer, ligger land som Afrika sør for Sahara fortsatt sørgelig langt etter. Alle disse landene må håndtere etterdønningene av kolonialismen, problemer som er komplekse og dypt forankret. Verdenskartet kunne sett helt annerledes ut dersom landene ikke hadde blitt kolonisert og overlatt til seg selv å håndtere konsekvensene. Kolonialismen er grunnen til at mange marokkanere snakker fransk, og til at engelsk er nasjonalspråket i Nigeria. Det er også grunnen til at varer som frukt og sukker produseres så billig, at millioner av mennesker ser på hvit hud som vakker, og at europeiske museer er fylt med sjeldne gjenstander fra hele verden. Listen er lang. Selv om imperiets formelle dager er forbi, lever arven videre i ulike former, åpenlyst eller diskret.  Imperiets glør fortsetter å brenne.

Tog fra India ble målrettet brukt til å drepe flyktninger på vei til det nye landet Pakistan

Millioner av indiske soldater tjenestegjorde i den britiske hæren under de to verdenskrigene

Bildekilde: Keystone Features/Getty Images

Den spanske conquistadoren Hernán Cortés møter aztekernes kong Moctezuma II i 1519. Cortés' ekspedisjon førte til spanjolenes erobring av Aztekerriket

Christofer Columbus gikk i land på Bahamas i 1492 og startet det spanske imperiet

Nigerianske tropper går inn i Port Harcourt under borgerkrigen etter Nigerias uavhengighet fra Storbritannia

c.1517-1648

den
Protestantiske reformasjonen

På 1500-tallet utfordret den protestantiske reformasjonen Romerrikets makt med stor suksess

Skrevet av Catherine Curzon

I n 1500-tallets Europa var verden i endring. Den romersk-katolske kirken hadde en enorm politisk makt og åndelig innflytelse, men denne makten og innflytelsen var ikke uten motstandere. Med den protestantiske reformasjonen sto den overfor sin største utfordring; verden ville aldri bli den samme igjen. Ibegynnelsen av 1500-tallet var pavens makt og den kirken han ledet, blitt en kilde til irritasjon for enkelte herskere, som var ute etter å øke sin egen autoritet i forhold til Roma. Misnøyen deres og mange av de katolske menighetenes misnøye ble bare forsterket av at presteskapet levde i overflod, og at korrupsjonen var utbredt og knapt nok skjult. Noen katolikker lurte på om paven virkelig kunne bruke den tiden han burde på deres åndelige velvære, siden han virket så opptatt av politikk, nettverksbygging og noen ganger til og med krig. Det var en åndelig kruttønne som bare ventet på at noen skulle tenne lunten. Den protestantiske reformasjonen gjorde nettopp det, noe som resulterte i etableringen av den protestantiske troen og et skisma i den vestlige kristenheten.
Ten protestantiske reformasjonen begynte 31. oktober 1517 i Wittenberg i Tyskland, da munken og akademikeren Martin Luther spikret opp sine nittifem teser på døren til Allehelgenskirken. Tesene var et angrep på den katolske kirkens korrupsjon, først og fremst praksisen med å selge "avlatsbrev" for å få syndsforlatelse. Til tross for hva Vatikanet måtte hevde, skrev Luther, kunne man ikke kjøpe seg inn i himmelen; den eneste veien til frelse gikk gjennom troen på Gud, og den eneste religiøse autoriteten var Bibelen selv, ikke paven i Roma.
Luthers protester mot katolsk korrupsjon var enormt kontroversielle, men han sto ikke alene. To år senere populariserte Ulrich Zwingli reformasjonen i Sveits med prekener som var et ekko av Luthers lære. I 1541 slo den franske protestanten Johannes Calvin seg ned i Genève sammen med sine tilhengere, som fulgte hans lære som la vekt på Guds makt og menneskehetens forutbestemte skjebne. Den nederlandske kalvinismen skulle spre seg til Skottland og Europa, der den hadde innflytelse i århundrer.
Telv om Vatikanet fordømte Luthers lære, ekskommuniserte ikke pave Leo X ham umiddelbart. Men etter hvert som Luthers skrifter begynte å spre seg over Europa, føyde andre protestantiske tenkere seg til den voksende haugen av reformatorisk litteratur. Luthers bøker ble brent på ordre fra Vatikanets embetsmenn, og i 1521 ble han stevnet for den tysk-romerske keiseren Karl V på riksdagen i Worms - et parlamentarisk møte som ble holdt i byen Worms. Her ble Luther beordret til å avsverge sin filosofi, og da han nektet å gjøre det, ble han bannlyst.
Men ekskommunikasjonenekskommunikasjonen kunne imidlertid ikke stoppe den protestantiske reformasjonen og spredningen av

Den protestantiske reformasjonen

trykkeriene i Tyskland gjorde at Luthers og hans støttespilleres ord ikke kunne bringes til taushet. Luther innså hvor viktig det var å fatte seg i korthet, og utgav korte, poengterte skrifter som ble enormt populære. Takket være tresnittene til Lucas Cranach d.e., som illustrerte pamflettene hans, nådde Luthers budskap også ut til analfabeter. Pamflettene var små, lette og lette å ta med seg, så reisende, som for eksempel kjøpmenn, tok dem med seg fra sted til sted og delte dem ut på hvert nytt sted. I løpet av to måneder etter at de første tesene ble publisert, ble Luthers teser lest over hele Europa.
Iet var umulig for myndighetene å overvåke hver eneste trykkpresse eller hver eneste reisende som bar på pamfletter, men de kunne heller ikke bringe de evangeliske forkynnerne som delte Luthers budskap til taushet. Skikkelser som Konrad Kürsner i Basel og Matthäus Zell i Strasbourg sørget for at protestantismen ble båret ut over Tysklands grenser, og understreket at den katolske kirkens fordervelser og avlat ikke var å finne i Bibelen. I enkelte byer brøt det ut voldsomme antikatolske protester, og misnøyen med den en gang så allmektige kirken spredte seg.
Te reformene som protestantismen krevde, kunne ikke gjennomføres innenfor katolisismens eksisterende struktur, og etter hvert som reformasjonen begynte å få fotfeste, ble klostre og klostre oppløst, mektige katolske embetsmenn ble fordrevet fra innflytelsesrike stillinger i samfunnet, og Europas ansikt begynte å forandre seg. Eiendommene til de oppløste katolske institusjonene ble brukt til fattighjelp, og i tråd med Luthers overbevisning om at utdannelse var nøkkelen til å kunne tjene Gud, ble det åpnet biblioteker og skoler finansiert av denne gjenbrukte rikdommen.
Treformasjonen førte med seg vold og, uunngåelig, krig. Motreformasjonens forsøk på å slå tilbake mot endringene eksploderte i religionskriger, der makter alliert med Roma og de som ønsket å dra nytte av Vatikanets vaklende makt, kjempet om overtaket. Selv om religionen kanskje var grunnlaget for disse krigene, spilte også territorium, rikdom og dynasti inn, og med konflikter som Trettiårskrigen ble Europas religiøse og territorielle grenser endret nok en gang.
Ifrankrike raste religionskrigene mellom katolikker og protestantiske hugenotter mellom 1562 og 1598. I løpet av disse åtte borgerkrigene døde millioner av mennesker, blant annet under massakren på Bartholomaiosdagen i 1572, der tusenvis av hugenotter ble drept da en bølge av pøbelvold feide gjennom Frankrike. Konfliktene førte til at det franske monarkiets makt ble sterkt destabilisert, og det overveiende katolske Frankrike ble splittet innenfra.
Wa kong Henrik VIII leste Luthers skrifter, ble han så rasende at han skrev et forsvarsskrift for katolisismen, som pave Leo X belønnet med tittelen Fidel Defensor (Faith). Henriks katolske tro var imidlertid ikke like sterk som hans ønske om en mannlig arving, og da ekteskapet med den 40 år gamle Katarina av Aragon ikke førte til en sønn, søkte han om annullering. I 1527 avslo pave Clemens VII anmodningen, med henvisning til at Roma var i hendene på Katarinas nevø, Karl V. Da den offisielle anmodningen ble avslått, bestemte Henrik seg for å knuse den romersk-katolske kirkens autoritet i England. Han endret status quo slik at kanoniske lover bare kunne vedtas med kongelig samtykke, og fjernet retten til å anke rettssaker utenfor England, slik at Vatikanet ikke kunne ha noen innflytelse på juridiske spørsmål. I november 1534 vedtok han så Act of Supremacy.
Tenne lov opphevet formelt pavens autoritet i England og utnevnte Henrik VIII til overhode for Den engelske kirke. For det eksisterende presteskapet var det to alternativer: å akseptere den nye normalen, eller å ta konsekvensene. I kjølvannet av loven ble Kbeordret kongen oppløsning av klostrene og nedleggelse av institusjoner, og bygninger som representerte katolsk autoritet ble også stengt. Protestantiske reformatorer knuste statuer og kunstverk, og i noen tilfeller ble katolske geistlige henrettet. På tross av sin aggressive splittelse fra kirken var Henrik overraskende nok fortsatt en lojal tilhenger av den katolske læren. Kjetterbålene fortsatte, og til tross for at han hadde utnevnt protestanten Thomas Cranmer til erkebiskop av Canterbury, opprettholdt Henriks første kunngjøringer som overhode for Den engelske kirke tradisjonell katolsk praksis og doktrine, bare tilsatt en smule lutherdom.
Ten protestantiske reformasjonen hadde enorme omkostninger for Europas befolkning. Selv om den omformet kontinentets religiøse identitet og gjorde slutt på Vatikanets ubestridte innflytelse for alltid, gikk tusenvis av menneskeliv tapt som følge av krigen og konflikten som fulgte. Reformasjonen Reformasjonen førte også til dannelsen av en rekke nye grener av kristendommen, som alle hadde sine røtter i protestantismen, og dermed ga den en religionsfrihet som tidligere hadde vært utenkelig. Yet er ikke bare krig og religion som er arven etter reformasjonen. Reformasjonen bidro også til et nytt kulturelt landskap, som i praksis gjorde slutt på middelalderen og innledet den tidligmoderne perioden, oppmuntret til utdanning og førte med seg nye grenser for kunst, litteratur og filosofi. Virkningen av Luthers teser merkes den dag i dag.

Bartholomé-massakren var en blodig dag i fransk historie, da tusenvis av hugenotter ble myrdet

Michelangelos "Dommedag" gjorde motreformistene sinte og ble sensurert som følge av dette

Motreformasjonen

Da reformasjonen kom, ble den møtt med en voldsom motstand

I 1545 holdt den katolske kirken konsilet i Trient, det første av en rekke møter som skulle diskutere de spørsmålene som Martin Luther hadde reist. Dette markerte begynnelsen på motreformasjonen, da kirken forsøkte å reformere seg internt og reetablere seg som Europas åndelige autoritet. Under ledelse av pave Paul II gjennomførte konsilet betydelige endringer og tok tak i anklager om korrupsjon og andre misligheter, samtidig som det avviste ethvert kompromiss med protestantismen. Motreformasjonen forsøkte å gjenreise konseptet om én endelig åndelig sannhet, og hevdet at Bibelen kunne feiltolkes uten en sentral autoritet som den romersk-katolske kirken, som kunne gi veiledning. Kirken anerkjente også kunstens betydning når det gjaldt å spre sitt budskap, og i dag finnes det mange verk som er varige monumenter over kirkemøtets diskusjoner.
Michelangelos "Den ytterste dom", som kan ses i Det sixtinske kapell, opprørte imidlertid motreformatorene ved at det våget å vise nakenhet, stikk i strid med konsilets bestemmelse om at slike bilder ikke kunne vises i et gudshus. Verket ble sensurert i århundrer.
Den katolske kirkens forsøk på å gjenreise sin autoritet lyktes i noen land, men ikke i alle. I en verden i endring var det rett og slett ingen vei tilbake.

Konsilet i Trient innledet motreformasjonen

"Den protestantiske reformasjonen hadde en enorm og voldsom pris for Europas folk"

1618-1648

Den tysk-romerske keiserens dødskamp innledet den ultimate kampen for religionsfrihet, som fanget Europa og kostet millioner av menneskeliv

Skrevet av James Horton

Au begynnelsen av 1600-tallet var Europa klar for krig. Kongeriket Spania var fast bestemt på å erobre de nordlige Nederlandene, og Frankrike var fast bestemt på å stoppe det. Både Spania og Det tysk-romerske riket - som hovedsakelig dekket dagens Tyskland - ble styrt av medlemmer av det formidable huset Habsburg. Kongeriket Frankrike ble styrt av et rivaliserende dynasti og befant seg klemt mellom Habsburg-Spania og det tysk-romerske riket. Frankrike så på at Spwains hær med argusøyne, og var fast bestemt på å hindre den i å rykke frem mot Nederland og vinne enda mer territorium nær Frankrikes egen grense.
Ai tillegg til de territorielle kampene mellom kongedømmene skapte religiøsitet et nytt lag av friksjon i Europa. Siden reformasjonen i 1517 hadde protestantismen og dens to store underreligioner, lutheranismen og kalvinismen, spredt seg over hele kontinentet. Protestantenes fremmarsj hadde splittet forholdet både mellom landene og innenfor deres egne grenser. Italia, Spania, Frankrike, Polen, Ungarn og andre holdt fast ved den tradisjonelle katolisismen som statsreligion. Samtidig hadde England, Danmark, Sverige og de nordlige Nederlandene konvertert til protestantismen. Men innenfor de nasjonale grensene praktiserte de delvis selvstendige regionene kristne religioner som var i konflikt med statens.
Nå noe annet sted var dette så omstridt som i det tysk-romerske riket. De seks tyske fyrstene som tjente og valgte keiseren (ved siden av kurfyrsten av Böhmen), var jevnt fordelt mellom katolisisme og protestantisme. Faktisk var splittelsen blitt så dyp at fyrstene hadde delt seg i to motstridende grupper, Den protestantiske union og Den katolske liga. Keiser Matthias og hans utvalgte etterfølger, erkehertug Ferdinand II, satte ikke pris på den voksende trusselen fra protestantene og planla å undertrykke deres religionsfrihet. Så mens Europa nervøst fulgte med på Frankrike, Spania og Nederland i påvente av en forestående krig, ble de overrasket da konflikten brøt ut, ikke i vest, men i Praha. Volden ble utløst av en rasende mobb som kastet noen keiserlige rådgivere ut av et vindu i en hendelse som ble kjent som Defenestrasjonen i Praha.
Allerede som Matthias' etterfølger skulle Ferdinand arve kongeriket Böhmen, som lå omtrent på grensen mellom dagens Tsjekkia og Slovakia. Befolkningen - som var en blanding av katolikker og protestanter - var klar over Ferdinands radikale katolske politikk, og i 1618 søkte de forsikringer om at de skulle få rett til å fortsette å

Gustav Adolphus

Den svenske kongen fikk tittelen den moderne krigføringens far for sine militære innovasjoner og bragder

Gustav II Adolf - kjent i historien som Gustav Adolf - besteg den svenske tronen i 1611. Gustav II Adolf arvet et fattig land og en enda fattigere hær, men han forvandlet raskt sine bondekonger til en av Europas mest elitære stridskrefter. Han var klar over at kavaleriet var en svakhet, og omorganiserte hæren for å maksimere ildkraften til infanteriet og artilleriet. Han fylte frontlinjen med musketerer og drillet dem til å veksle mellom salvene for å oppnå maksimal effektivitet. Hvert infanteriregiment ble i tillegg utstyrt med et lite, mobilt artilleribatteri som kunne flyttes med mennene over slagmarken etter behov. Gustav II Adolf plasserte også musketerer i kavaleriets rekker, der de kunne avverge fiendtlige angrep med salver på kloss hold.
Adolf fikk styrket yrkeshæren sin i den polsk-svenske krigen i 1626-1629, og den påfølgende fredsavtalen ga ham både grensesikkerhet og økonomiske fordeler. Dermed var han godt rustet til å gå inn i trettiårskrigen mot keiser Ferdinand og Den katolske liga, og han brukte sine veterantropper og innovative taktikker til å snu den protestantiske sakens skjebne i Tyskland. Etter å ha vunnet flere store slag, møtte han døden i slaget ved Lützen i 1632 mens han kjempet ved frontlinjen sammen med sine menn. Legenden forteller at da en fiendtlig soldat plasserte et skytevåpen mot den sårede kongens tinning og spurte ham hva han het, aksepterte han sin skjebne med de siste ordene: "Jeg var konge av Sverige."

Den svenske suksessen i slaget ved Breitenfeld blåste nytt liv i den protestantiske saken

Trettiårskrigen begynte etter den andre defenestrasjonen av Praha i 1618

"Spanjolene brukte ikke lang tid på å etablere seg i Frederiks Pfalz."

å praktisere den religionen de fant passende. Den kommende nye kongen og keiseren gikk med på å undertegne et majestetsbrev som bekreftet denne retten, noe man håpet ville berolige massene og forhindre opptøyer.
Te keiserlige guvernørene viste seg imidlertid snart å være uærlige, og først hindret de bøhmiske landsbyboerne i å reise protestantiske kirker, og deretter fengslet de dem som forsøkte å gjøre det. Befolkningen ble raskt samlet i sin forferdelse og bestemte seg for å kaste av seg Habsburg-husets plomme.
Te rasende innbyggerne kastet seg over hovedstaden Praha, og en overivrig kontingent bestemte seg for at drap på Matthias' agenter var den beste måten å sende budskapet sitt til keiseren på. De gikk opp trappen til kontorene sine og kastet ofrene sparkende og skrikende ut av vinduet. Til tross for et fall på rundt 20 meter overlevde alle tre mennene, men om det skyldtes guddommelig inngripen (som katolikkene senere jublende hevdet) eller at de tilfeldigvis landet i bløt møkk, har historien ikke noe svar på. Uansett trakk mennene seg tilbake, og protestantene kunne gripe makten og erklære sin uavhengighet i dagene som fulgte. Opprøret hadde begynt.
Wet som fulgte, skulle vise seg å bli avgjørende for Europas fremtid. Alene og uten lederskap hadde Böhmen små sjanser til å bevare sin frihet, og derfor forsøkte de å beveie protestantiske fyrster til å overta kongemakten. Kurfyrsten av Pfalz og den tyske fyrsten Fredrik V var en slik mann. Som protestant sympatiserte han med bøhmernes situasjon, og han var ingen tilhenger av den katolske keiser Ferdinand. Fredrik bestemte seg for å takke ja til tilbudet og reiste til Praha mot slutten av 1619, like etter at keiser Matthias til slutt hadde bukket under for sykdom.
Fredericks hoff hadde håpet at når han talte protestantenes sak i møte med Ferdinands forestående kroning, ville de andre protestantiske lederne i Europa lytte til hans opprop. Skuffende nok tilbød de andre nasjonene til å begynne med svært liten støtte, og selv den tyske protestantiske unionen møtte hans bønner med motvilje. Men den nye kongen var ikke alene. En lokal bøhmisk leder ved navn Thurn hadde vervet menn og samlet en hær; fyrst Bethlen Gábor av Transsylvania ville snart love sin støtte, og hertugen av Savoie tilbød seg å dele kostnadene ved å utruste en profesjonell leiesoldathær. Denne nye styrken ble satt under kommando av Ernst von Mansfeld, som raskt beleiret Pilsen på vegne av Fredrik.
Arkehertug Ferdinand ble som planlagt valgt til keiser 28. august 1619, og en av de første handlingene han foretok seg etter innsettelsen, var å tildele lederen for den katolske ligaen - kurfyrsten av Bayern - en pris, Maximilian - en betydelig sum og Frederiks fratatte kurfyrstetittel for å lede en invasjon av Böhmen på hans vegne. I mellomtiden brukte spanjolene liten tid på å etablere fotfeste i Frederiks forlatte Pfalz-region. Hæren deres invaderte i et overraskelsesangrep, og innen kort tid hadde de beleiret Mainz og etablert seg i det viktige territoriet, og posisjonert seg for å invadere de protestantiske Nederlandene når som helst.
Maximilians styrker, under ledelse av grev Tilly, rykket inn i Böhmen den 26. september 1620. Ernst von Mansfeld, hvis tropper ikke hadde fått lønn fra Fredrik på en stund, ville ikke marsjere til sin arbeidsgivers hjelp, men ventet tålmodig i Pilsen på en ny kontrakt. Dermed sto Thurns styrker, forsterket av ungarske kontingenter, igjen ved White Hill like utenfor den bøhmiske hovedstaden Praha den 8. november, der de møtte grev Tillys og de keiserlige styrkene. De vernepliktige bøhmerne viste seg ikke å være noen match for de keiserlige styrkene, og de oppløste seg raskt etter å ha sett sin ridende fortropp trekke seg tilbake. I kjølvannet av nederlaget flyktet Fredrik fra hovedstaden samme natt. Maximilian okkuperte Praha og sendte straks beskjed om seieren til keiseren.
Selv om Fredericks kupp var mislykket, hadde hans skjebnesvangre beslutning om å oppgi Pfalz åpnet døren for huset Habsburgs omfattende ambisjoner om å invadere Nederlandene. Den landsforviste kongen bidro også til å forlenge krigen ved å nekte å gi avkall på sine krav på Böhmen. Han klarte å inspirere nye tilhengere til å samle styrker på hans vegne, men disse ble hensynsløst nedkjempet av grev Tilly før de rakk å bli en troverdig trussel.
Allerede om Maximilians hær under Tilly viste seg å være uvurderlig for keiser Ferdinand, var han misfornøyd med å være så avhengig av Den katolske liga. Heldigvis for ham tilbød en mann ved navn Albrecht von Wallenstein en vei ut av knipen. Wallenstein var en mindre adelsmann som hadde samlet seg en betydelig formue gjennom ekteskapet med en velstående enke, en kvinne som hadde testamentert formuen sin til ham ved sin død. Men han hadde også høstet anerkjennelse som hærfører, og Ferdinand ba ham om å reise og lede en hær i hans navn. Wallenstein aksepterte tilbudet og kastet ikke bort tiden med å først avskjære og deretter beseire Mansfeld ved Dessau-broen (som i dag ligger i Øst-Tyskland), før han sendte hærføreren på flukt sørover. Den nå gamle og utslitte generalen bukket under for sykdom i ukene som fulgte, og dermed var det slutt på håpet for Frederiks styrker i felten.
Pfor å fyre opp under en allerede brennende brann hadde Danmark bestemt seg for å slutte seg til krigen i 1625 under kong Christian 4. Den danske monarken fryktet at rivalen Sverige ville ta opp den protestantiske kampen og til slutt gjøre krav på herredømmet over hele Balkan, så han bestemte seg for å komme dem i forkjøpet. Mens Wallenstein jaget Mansfeld, var Christians styrker i gang med en katt-og-mus-jakt med Tilly. Kongen av Danmark fant seg selv utmanøvrert av den bayerske hærføreren og ble tvunget til å gi tapt da han forsøkte å trekke seg tilbake. De danske styrkene hadde flere kanoner enn sine motstandere, men klarte ikke å utnytte dem, og etter at infanteriet hadde fått kontakt, klarte Tillys kavaleri å omringe Christians menn på begge sider og utslette dem i en knipetangsmanøver.

Til venstre Disse korsene på torget i gamlebyen i Praha representerer de 27 opprørsledere som ble henrettet av Ferdinands styrker etter at byen ble gjenerobret
Helt til venstre Tilly var en talentfull general som vant mange slag, men hans ettermæle ble svekket av plyndringen av Magdeburg
nedenfor Matthias' guvernører overlevde mirakuløst nok fallet fra det øverste vinduet, som var 20 meter høyt

Christian flyktet nordover med sin sønderknuste hær da Wallenstein vendte triumferende tilbake etter å ha herjet i Mansfeld. Han slo seg sammen med Tilly, men nektet å spille rollen som hans underordnede. De to katolske hærene forfulgte hverandre, rykket inn i det nordlige danskkontrollerte hertugdømmet Holstein og erobret det. Wallenstein fikk tittelen hertug av Mecklenburg for sin innsats, til Tillys og Maximilians store fortvilelse.
Nett tiår etter at trettiårskrigen hadde begynt, hadde protestantene ennå ikke vunnet noen større kamper. Men det skulle snart snu. Wallenstein hadde siktet seg inn på havnebyen Stralsund (i det nordøstlige Tyskland), som han satte i gang med å beleire i juli 1628. Stralsund ble godt bevoktet av en styrke på 5000 leiesoldater, leiesoldater og borgere, og under beleiringen ble byen forsterket av Sverige, noe som markerte kongerikets inntreden i krigen. Været spilte også Wallenstein et puss, og et voldsomt regnvær ødela drømmen hans om å innta byen, og mennene hans var ute av stand til å sette i gang et effektivt angrep i regnskyllet.
Swedens inntreden i malstrømmen kom på et heldig tidspunkt for protestantene, ettersom Christian og hans 6000 soldater var i ferd med å bli slått nok en gang, denne gangen av Wallenstein. Etter nederlaget ble den danske kongen tvunget til å undertegne den milde freden i Lübeck, som ga ham alle titlene hans, forutsatt at han holdt seg nøytral resten av krigen.
Wed de katolske styrkene i ryggen bestemte keiser Ferdinand seg for at 1629 var et utmerket tidspunkt for å vedta Restitusjonsediktet. Denne teksten var et aggressivt trekk mot protestantene i keiserriket, ettersom den forbød dem å regjere over katolske landområder. De protestantiske tyske fyrstene var forarget over denne krenkelsen av friheten. De innkalte til en riksdag for å diskutere ediktet, som ble avholdt i Regensburg i 1630. Ferdinand var fast bestemt på at ediktet skulle bli stående, men han måtte betale dyrt for det, for fyrstene krevde at Wallenstein skulle fratas kommandoen og at den keiserlige hæren i det store og hele skulle oppløses. Ferdinand var så fast bestemt på å innskrenke religionsfriheten at han gikk med på disse drakoniske vilkårene.
Ten svenske kongen Gustav Adolf hadde både politiske og religiøse motiver for å gå inn i krigen. Han var protestant, men mer presserende var det at han fryktet at huset Habsburg ville hjelpe det polsk-litauiske samveldet med å fremme sitt krav på den svenske tronennoe som var en dødelig trussel mot hans eget ve og vel. Han bestemte seg for å gripe initiativet og etablerte raskt et fotfeste på den tyske siden av Balkan, og på sensommeren 1630 undertegnet han freden i Stettin for å få formell kontroll over Pommern, som grenset til havet.
Allerede uten å være forberedt på å delta i kamp, gikk Frankrike med på å sende penger for å støtte den svenske krigsinnsatsen. Denne plutselige tilstrømningen av rikdom førte til at Adolphus' hær vokste til over 36 000 mann.
For sin del var de tyske protestantene usikre på hvordan de skulle reagere på Sveriges inngripen. De var ikke fornøyd med keiser Ferdinands nye edikt, men de var heller ikke glade for tilstedeværelsen av en fremmed "frigjører", som de bare så på som en inntrenger. Den 20. mai 1631 hjalp Tilly utilsiktet sine fiender til å legge uenighetene til side da han beordret den brutale plyndringen av Magdeburg.
Over fire dager herjet troppene hans gjennom byen, hvor de hensynsløst hugget ned soldater og sivile og satte fyr på bygninger. Protestanter og moderate over hele Europa ble forferdet over denne grusomheten, og det førte til at de protestantiske tyske fyrstene slo seg sammen med de svenske, slik at de fikk en felles hær på rundt 60 000 mann.
Det var Tilly som møtte de svensk-tyske styrkene i nærheten av landsbyen Breitenfeld (nord for Leipzig), til tross for sin underlegenhet på rundt 35 000 soldater. Svenskene og de allierte tyskerne stilte seg hver for seg, med tyskerne på venstre flanke. Tilly var skeptisk til de dyktige svenske soldatene, og sendte de fleste av sine menn mot tyskerne, mens han i hovedsak ignorerte den svenske linjen. Planen hans var til å begynne med vellykket, ettersom de protestantiske tyskerne brøt sammen under den keiserlige fremrykningen. Den profesjonelle svenske hæren snudde imidlertid raskt om for å møte Tillys styrker, og rykket selvsikkert frem for å angripe dem.
Midlertidig ledet Adolf Adolf personlig et dristig angrep for å erobre Tillys artilleri og sette det i ild mot de keiserlige linjene. Sveriges eget artilleri ble dratt over på den andre flanken, og snart haglet det kanonkuler og muskettild over de fastlåste keiserlige styrkene, som led store tap. Tilly hadde lidd et knusende nederlag.
Tprotestantene fulgte opp denne monumentale suksessen med å erobre Frankfurt, Mainz og Heidelberg før utgangen av 1631, mens en av de protestantiske tyske generalene også invaderte Böhmen og gjenerobret Praha. Wa felttogssesongen ble gjenopptatt våren 1632, forfulgte Adolphus Tilly og fant hæren hans forskanset i nærheten av byen Rain (i dagens Bayern). En elv skilte Adolphus fra motstanderhæren, men hans talent som taktiker gjorde det mulig for ham å utnytte terrenget til sin fordel.
Adolphus brukte en lokkedue for å lure Tilly til å tro at han gikk rett over elven, samtidig som han krysset andre kontingenter på to forskjellige steder langs elven. Planen lyktes, og Tilly ble dødelig såret av en kanonkule under kampene. Det var nok en svensk seier og nok et knusende nederlag for de keiserlige styrkene, som nå sto uten en lojal stående hær i imperiet.
Als de spanske styrkene fortsatt var engasjert i Nederlandene, hadde keiseren ikke noe annet valg enn å tilkalle Wallenstein. Veteranen fulgte oppfordringen, samlet en hær i løpet av noen uker, og i mai 1632 hadde han befridd Praha fra protestantene. Deretter rykket han vestover med 32 000 mann for å møte svenskene, og absorberte restene av Tillys hær etter hvert som han rykket inn. Adolphus og Wallenstein møttes først i Nürnberg, men det avgjørende møtet skulle finne sted ved Lützen i november 1632.
Bå vinteren 1632 hadde Wallenstein allerede sendt en del av sine menn i vinterkvarter, i trygg forvissning om at svenskene ikke ville foreta seg noe mer så sent på året. Etter å ha trukket seg tilbake til Lützen for å overleve de kaldeste månedene, forsterket Wallenstein stillingen sin med skyttergraver og plasserte artilleriet i sterke forsvarsstillinger. Byen ble beskyttet av de 16 000 troppene som var igjen, og utgjorde en formidabel hindring. Men til tross for dette, Lot Adolphus seg ikke avskrekke fra et slag.
Ren svenske hærføreren satset på overraskelsesmomentet og marsjerte mot Lützen for å innta byen. Men hans forsøk på å lure Wallenstein var forgjeves da han fikk nyss om svenskenes fremrykning. I frykt for at Lützen skulle falle i svenske hender, beordret Wallenstein at byen skulle settes i brann. Deretter stilte han opp kavaleriet sitt i en konkav forsvarsform, og beholdt sine elitemusketerer i reserve for å forsterke ved behov.

"På vakt mot de dyktige svenske soldatene,
Sendte Tilly de fleste av sine menn i kamp mot tyskerne."

Slaget ved Nördlingen

Slaget ved Rocroi

Hertug d'Enghiens kroning av sin storhetstid

I de første årene av krigen var Albrecht von Wallenstein keiser Ferdinands foretrukne hærfører, men han falt i unåde etter at han inngikk hemmelige fredsforhandlinger med protestantene

Hertug d'Enghien var en ung fransk adelsmann på bare 21 år den 19. mai 1643. Han hadde nettopp fått nyheten om at kongen av Frankrike var død av sykdom, men hans største bekymring var de 18 000 spanske infanteristene og 8000 kavaleristene som sto mellom ham og byen Rocroi. De franske og spanske styrkene hadde stilt seg opp i morgenmørket, og d'Enghien ga signal til fremrykning ved soloppgang.
Den spanske kommandanten, Melo, hadde plassert en kontingent musketerer i en skogstripe for å dekke sin venstre flanke. Disse ble lett fordrevet, og d'Enghien angrep den nå ubevoktete flanken, mens infanteristene hans angrep sentrum og gikk til angrep på fiendens høyre side. D'Enghien slo motstanden på flukt, men oppdaget at angrepet fra den andre flanken hadde blitt slått tilbake, og at sentrum slet. Den unge hærføreren sendte noen av troppene sine på jakt etter den beseirede fienden, mens han selv ledet et dristig angrep mot sentrum. Hesten hans braste gjennom den spanske forreste linjen og inn i de uerfarne tyske, italienske og vallonske troppene. Disse trakk seg raskt tilbake, slik at d'Enghien kunne storme inn i Melos høyre flanke.
Melo innså at han var omringet og flyktet. Hans veteraninfanteri kjempet videre til tross for at de var forlatt av kommandanten sin, men saken deres var håpløs. Spanias militære styrker var blitt halshugget. Veien til fred var åpnet.

Massakren i Magdeburg

Grev Tillys feil kostet tusenvis av uskyldige menneskeliv og vendte mange mot den katolske saken

I april 1631 sto grev Tilly fra Den katolske liga sammen med sin løytnant Gottfried Pappenheim utenfor Magdeburg. Byen hadde nylig erklært seg på svenskekongen Gustav Adolfs side og nektet å overgi seg. I sinne over den langvarige beleiringen og i frykt for den svenske hærens snarlige ankomst, tok en kontingent tropper 20. mai initiativet til et overraskelsesangrep og inntok noen av murene. Forsvaret av Magdeburg hadde sviktet, og ødeleggelsen var nær.
Mennene lot frustrasjonen gå ut over innbyggerne ved å voldta, stjele og myrde seg vei gjennom gatene. Kommandantene deres, som til å begynne med var maktesløse til å stoppe dem, kunne bare se på med skrekk og gru mens flere branner oppsto over hele byen. De kom raskt ut av kontroll i den voldsomme vinden, og etter kort tid var luften tykk av røyk og flammer. Da brannene hadde lagt seg, var byen en ulmende ruin.
Av de 30 000 innbyggerne som befant seg i byen før angrepet, hadde 25 000 dødd i nedslaktingen. Tilly fikk likene deres kastet i Elben, og de oppsvulmede likene ble stablet opp i sivet, noen med armene hevet som i bønn. Mange av de overlevende kvinnene og barna skulle snart dø av kulde, og mennene ble tvunget i trelldom hvis de ikke kunne betale løsepengene sine. En folketelling året etter skulle vise at bare noen få hundre mennesker hadde blitt værende i byen. Magdeburg var blitt ribbet for liv, og bare et spøkelse av sitt tidligere jeg sto igjen.

Te to sidene kom i kamp, og Wallensteins artilleri begynte raskt å påføre svenskene store tap. Adolphus kunne se at hans høyre flanke vaklet, så han ledet personlig et angrep for å forsterke den. Brannen av Lützen hadde gjort sikten dårlig, og røyken fylte luften, og Adolphus var snart fortapt i nærkampen. Han ble skilt fra mennene sine og fikk et skuddsår, og det samme fikk hesten hans. Han kjempet for å få kontroll over hesten og red inn i fiendens linjer, der han ble skutt igjen, denne gangen dødelig.
Nyheten om Adolphus' død spredte seg i de protestantiske rekkene, og midt på ettermiddagen mistet de motet og trakk seg tilbake. Men deres nye øverstkommanderende, prins hertug Bernhard av Sachsen-Weimar, samlet reserven og oppfordret mennene til å fortsette. Svenskene seiret til slutt, men det skulle bli en pyrrhusseier: De hadde lidd rundt 10 000 tap mot fiendens 12 000, og deres flittige og oppfinnsomme konge lå nå død på slagmarken.
Sweden var knust etter tapet av Adolphus, men hadde ikke mistet sin besluttsomhet. I 1633 inngikk Sverige en formell allianse med de franske og protestantiske tyske fyrstene som en del av Heilbronnforbundet. Til å begynne med forble Sverige den dominerende militære partneren i denne alliansen, men denne dynamikken skulle endre seg etter slaget ved Nördlingen i september 1634.
Wed mangel på konge begikk de udisiplinerte svenske troppene det ene dumdristige angrepet etter det andre mot de katolske styrkene ledet av keiser Ferdinands sønn - kongen av Ungarn - og kardinalinfanten av de spanske Nederlandene, som hadde kommet for å forsterke sin fetter. Protestantenes slurvete taktikk førte til at deres egne styrker nesten ble utslettet, og slurvet gjorde slutt på Sveriges engasjement som militær stormakt for flere år fremover.
Onda Ferdinand igjen hadde overtaket, tvang han de protestantiske tyske fyrstene til å komme til enighet ved freden i Praha i 1635. Hans tidligere general Wallenstein var blitt myrdet året før, og keiseren var derfor svært fornøyd da fyrstene gikk med på å oppløse både den katolske ligaen og den nyopprettede Heilbronn-ligaen og i stedet danne en samlet hær under keiserens kontroll. Til gjengjeld for makten over militæret gikk Ferdinand med på at den nordlige delen av keiserriket igjen skulle få frihet til å praktisere moderat protestantisme. Disse innrømmelsene gjorde i realiteten slutt på den religiøse borgerkrigen som hadde utløst konflikten i Det tysk-romerske riket.
On siste tysk fyrste holdt imidlertid stand - hertug Bernhard av Saxe-Weimar. Den tidligere øverstkommanderende for de svenske styrkene allierte seg med franskmennene, som erklærte Spania krig i 1635. Fra dette øyeblikket ble religionens forrang, som var årsaken til splittelsen mellom de katolske og protestantiske statene og drivkraften bak trettiårskrigen, overtatt av internasjonal politikk. De to stormaktene Frankrike og Spania var begge katolikker, men dessverre for de hardt prøvede tyskerne hadde de valgt sitt eget land som slagmark for å avgjøre hvem som var den største makten på kontinentet.
Tden franske krigsinnsatsen fikk ingen god start. Troppene var dårlig trent, og hærførerne manglet svenskenes oppfinnsomhet. Kardinalinfanten så franskmennenes sårbarhet og rykket over Rhinen med tanke på å invadere Paris. Han fikk støtte i sør av en annen keiserlig styrke, men hertug Bernhard hindret den i å krysse Rhinen. Meldinger om svenske trusler bakover trakk de keiserlige styrkene tilbake til Tyskland. Kardinalinfanten var motvillig til å invadere uten hjelp, så også han vendte om og etterlot franskmennene lettere forvirret, men utvilsomt lettet over at angrepet på hovedstaden deres ikke hadde blitt noe av.
Ekeiser Ferdinand II døde i 1637 og ble umiddelbart etterfulgt av sin sønn, Ferdinand III. Den tidligere keiseren døde sannsynligvis med en følelse av at han hadde etterlatt seg en mektigere posisjon enn da han inntok den, men etterfølgeren skulle snart komme til å ødelegge alt han hadde gjort.
Te franskallierte styrkene hadde nylig hatt parallelle suksesser: De gjenoppståtte svenskene hadde slått en keiserlig hær ved Wittstock i den nordøstlige delen av riket, og hertug Bernard hadde lykkes med å sulte byen Breisach ved Rhinen til underkastelse. Hertug Bernhard døde av naturlige årsaker i 1639, og dermed var den siste gløden av større tysk militært engasjement i konflikten slukket. Likevel fortsatte krigen.
I1642, i det andre slaget ved Breitenfeld, vant den svenske hærføreren Lennart Torstensson, som hadde tjenestegjort under Gustav Adolf, nok en seier over en keiserlig hær. Dette la press på Ferdinand 3. til å inngå en mer forsonlig fred med svenskene, men det skulle bli en fransk seier i 1643 som skulle fjerne Ferdinands spanske allierte fra spillebrettet og gjøre ham maktesløs.
Tfranskmennene hadde langsomt forbedret seg gjennom hele krigen. På grunn av sine begrensede midler satset franskmennene på kvalitet fremfor kvantitet, og de unngikk praksisen med å rekruttere tilfangetagne soldater til hæren med en gang. Fordelen var at de fikk en samlet veteranstyrke som var stolte av å kjempe under den franske fanen. Den franske hærføreren hertug d'Enghien brukte dette elitevåpenet til å slå den spanske hæren som var samlet utenfor byen Rocroi, og utslettet dermed den spanske militærmakten.
Wa den fransk-svenske alliansen var så godt som seirende, ble fredsforhandlingene innledet i slutten av 1644, men de gikk i sneglefart. De tyske fyrstene var på sin side spesielt krigstrøtte. Personlig ærgjerrighet og fromme lidenskaper hadde drevet dem inn i konflikten for mange tiår siden, men nå følte de at de hadde lidd nok. Faktisk var det bøndene i Tyskland som hadde blitt særlig hardt rammet av trettiårskrigen. Den herskende klassen hadde trukket dem inn i konflikten, men det var avlingene deres som hadde blitt rasert, hjemmene deres ødelagt, økonomien deres tømt av skatter, familiene deres tvunget til kannibalisme i beleirede byer og mennene deres presset ut i kamp.
Tslagene i seg selv hadde krevd hundretusener av ofre, men krigens største ødeleggelser rammet familiene, som ikke hadde mulighet til å brødfø barna sine og ikke hadde noe husly å beskytte dem i. Utsatthet, sult og sykdom hadde krevd utallige menneskeliv og kostet Tyskland dyrt. Prins Maximilian av Bayern, for eksempel, ble knust av synet han så i hjemlandet sitt. Det hadde en gang vært så velstående, men ved slutten av trettiårskrigen, var landene i Det hellige romerske riket etterlatt i ruiner. Til syvende og sistden katolske kirkens rekkevidde og makt aldri helt tilbake.

Christian IV av Danmark hadde liten støtte fra aristokratiet, så han samlet en egen hær

"De udisiplinerte svenske troppene begikk det ene hensynsløse angrepet etter det andre"

Den sterkt befestede havnebyen Stralsund slo tilbake den keiserlige hærføreren Albrecht von Wallenstein i 1628, og fratok ham muligheten til å true Danmark og Sverige sjøveien

1685-1815

den
tidsalder opplysningens tidsalder

På 1600- og 1700-tallet var opplysningstiden i Europa preget av en ny måte å betrakte verden på

T  hopplysningstiden forandret verdens intellektuelle ansikt fra begynnelsen på slutten av 1600-tallet, da det ble kastet nytt lys over tradisjonelle institusjoner, verdier og trosforestillinger. Opplysningstiden oppmuntret folk til å tenke selv og til å omforme samfunnet ved hjelp av rasjonalisme og ved å anvende vitenskapelige prinsipper på alle aspekter av livet.
Forkynnerne av opplysningstiden mente at verden bare kunne forbedres gjennom en tilnærming basert på fakta, fornuft og undersøkelser, noe som resulterte i en ny fremtid preget av toleranse, frihet og individuelle rettigheter. I den nye, opplyste fremtiden ville ikke folk lenger bli styrt av kirken eller konger som hadde makt i kraft av såkalt guddommelig rett, men i stedet ville kirke og stat være adskilte enheter, hevdet opplysningstenkerne. I en verden der Isaac Newton hadde lykkes med å sette opp en ligning som kunne forutsi planetenes egne bevegelser, var himmelen ikke lenger religionens domene alene; i stedet kunne menneskets rasjonelle hjerne avsløre kosmos' dypeste hemmeligheter.
Mange av opplysningstidens sentrale skikkelser var filosofer som Voltaire, hvis engasjement for fornuftens tidsalder var altoppslukende. I sine verker argumenterte han for at fornuften var den eneste veien til sosial fremgang, og at det ikke fantes noen autoritet som ikke kunne utfordres. Voltaire trodde på ytringsfrihet og en fri presse, og selv om han gikk inn for religiøs toleranse, oppfordret han kirken og dens tilhengere til å sette spørsmålstegn ved alt gjennom fornuftens briller.
An annen sentral skikkelse i opplysningstiden var Diderot, hvis gigantiske 28-binds Encyclopédie tok mer enn to tiår å fullføre og var ment som den mest omfattende samlingen av kunnskap som verden noen gang hadde sett. Nøkkelordene var orden, logikk og fornuft, men dette var ikke en verden som arbeiderklassen og de fattige - som opplysningsfilosofene lovpriste - kunne ferdes i. Mens Adam Smith var opptatt med å argumentere for en ny økonomi der staten spilte en liten rolle og folk fikk lov til å styre seg selv, var mange for opptatt med å overleve til å nyte godt av opplysningstidens frukter.
Even Marie Antoinette leste Rousseau, som argumenterte for at alle burde kaste av seg samfunnets lenker og vende tilbake til en mer uskyldig tilstand. Menneskene skulle være naturlige, enkle og fri for luksus. Først da, hevdet han, ville medmenneskeligheten finne en stemme. Hva Marie Antoinette tenkte om dette da hun spaserte gjennom Speilsalen, kan vi bare gjette oss til.
Wed sitt fokus på demokrati, frihet og retten til å sette spørsmålstegn ved den bestående orden, avviste opplysningstidens politiske teori at noen monark hadde en guddommelig rett til å regjere. Den politiske filosofen Montesquieus forslag om å dele staten i en utøvende, en lovgivende og en dømmende makt - alle uavhengige av hverandre og alle uavhengige av monarken - forestilte seg et system der ingen enkelt makt noensinne kunne dominere de andre. Denne teorien ble vedtatt av delegatene på forfatningskonferansen i 1787 og gjenspeiles i den amerikanske grunnloven. Den var også i opposisjon til Frankrikes administrative struktur, som var dominert av kongen, presteskapet og aristokratiet.

"I den nye, opplyste fremtiden ville folk ikke lenger bli styrt av kirken eller konger"

Opplyste monarker

Etter hvert som verden forandret seg, forandret kloke monarker seg med den

Opplysningstidens kunstnere, som Wright, brukte vitenskapen som muse

Da kongedømmets guddommelige rett til å regjere ble satt under lupen, var opplyste monarker raske med å etablere en annen orden, og dermed sikre at deres makt forble ubestridt. Snarere enn en guddommelig rett, hevdet slike som Katarina II av Russland og Fredrik den store, var det deres erfaring og stødige hånd som gjorde dem forutbestemt til å regjere. Disse såkalte opplyste monarkene var tilhengere av modernisering og oppmuntret til kunst og vitenskap og visse reformer, selv om de ikke alltid var like omfattende.
De opplyste enevoldsmennene mente at deres makt var en del av en samfunnskontrakt som forpliktet dem til å forbedre undersåttenes liv. Katarina og Fredrik inviterte filosofer til hoffene sine og omfavnet aktivt opplysningstidens idealer. De reviderte lover og administrativ praksis og innledet en ny epoke innen kunst og kultur. Dessverre var det ikke alle opplyste monarker som hadde like stor suksess; for keiser Josef II av Østerrike, en overentusiastisk reformator som innførte endring etter endring i en rasende fart, ble resultatet splid, men for andre, som Katarina og Fredrik, ble det en lang og lovprist regjeringstid.

British Museum var et tempel for opplysningstiden, der kunnskap var tilgjengelig for alle

Diderots monumentale Encyclopédie var en av opplysningstidens viktigste tekster

Voltaire var en sentral skikkelse i opplysningstiden og ble senere gjest hos Fredrik den store, en opplyst monark

Dette skulle selvfølgelig bli forkastet under den franske revolusjonens blodsutgytelse. Mennesket skulle hjelpe mennesket, hevdet opplysningstidens tenkere, og fremme sine naturlige rettigheter og interesser uten innblanding fra kirke eller tronsal.
Svitenskapen hadde aldri vært mer populær enn i opplysningstiden. Med økende lese- og skriveferdigheter ønsket en nysgjerrig befolkning å lære mer om den verden de levde i, og offentlige forelesninger var det åpenbare svaret. Foredragene ble holdt til alle døgnets tider for å sikre at også de som gikk på jobb, kunne delta, og blant tilhørerne var det et bredt spekter av samfunnsklasser og også mange kvinner. Opplysningstidens pamfletter var obligatorisk lesestoff og ble viktige propagandavåpen i ladede klimaer som de nordamerikanske koloniene og revolusjonens Frankrike, der de solgte i store kvanta. For dem som foretrakk å snakke fremfor å lese, fantes det sosiale sammenkomster som Blåstrømpeselskapet, der intellektuelle kvinner og deres inviterte gjester deltok i livlige debatter. I byene møttes folk i salonger og kaffehus for å diskutere den nye filosofien og dele kunnskap. Societer og vitenskapelige lærdomssentre vokste frem, og publikum slukte hver eneste nye oppdagelse. Astronomer som Halley, med sine kometstudier, blomstret opp, mens observasjoner av Venus spilte en viktig rolle i studiet av atmosfæren på fjerne planeter. Mest bemerkelsesverdig var kanskje likevel Herschels oppdagelse i 1781 av det han først trodde var en komet, men som selvfølgelig var planeten Uranus.
Ifrankrike utga Émilie du Châtelet sin banebrytende oversettelse av Newtons Philosophiæ Naturalis Principia Mathematicaog gjorde fysikkens lover kjent for et nytt publikum. Denne oversettelsen er fortsatt standardoversettelsen i Frankrike. Châtelets ideer ble også gjengitt i Diderots Encyclopédie og hennes eget verk om fysikkens grunnbegreper ble en populær tekst i Europa, og ble grunnlaget for debatt mellom vitenskapsmenn.
Svitenskapen bidro med underholdning ogsåda publikum strømmet til for å se Electric Boy, der en gutt ble hengt opp i taket i silkesnorer og oversprøytet med strøm. Foredragsholderen produserte deretter metallgjenstander sommetallgjenstander som fløy gjennom luften og festet seg til den magnetiserte gutten, før en dame fra publikum kysset ham, slik at det bokstavelig talt slo gnister. Snart ble det såkalt elektrisk aftenéble snart allemannseie, og alle samfunnslag kunne engasjere seg i vitenskapen på en eller annen måte.
Art og kultur sluttet seg til opplysningstidens kall, og ingen steder var dette tydeligere enn i Joseph Wrights verk fra Derby. Wright malte vitenskapelige scener, som det ildfulle interiøret i en jernsmedje eller den stemningsfulle scenen i 'En filosof foreleser om orreriet'hvor en mann holder en forelesning om solsystemet. Wright feiret ikke Guds eller adelens herlighet, men men opphøyde i stedet verdenene rasjonalismens og vitenskapens verden.
Iopplysningstiden oppstod den nyklassisistiske bevegelsen, som signaliserte en tilbakevending til den klassiske stilen og en avvisning av denstilen og et oppgjør med den overdådige rokokkotiden som hadde gått forut. Dette var særlig tydelig i arkitekturen, der den geometriske balansen og de rene linjene fra antikkens Hellas og Roma begynte å gjøre seg gjeldende i London og Paris, inspirert av 1500-tallsarkitekten Andreas Palladio. Den palladianske arkitekturen brukte ingeniørkunst, matematikk og geometri til å skape harmoniske og vakre byggverk i stein og marmor, med ruvende søyler og imponerende ornamentale kupler.
On av de mest imponerende og varige eksemplene på opplysningstidens verdi- og kulturmøte er British Museum, som åpnet i 1759. Denne opplysningsinstitusjonen skulle gi alle mulighet til å oppleve kunnskap, og dens Classiske ytre passet til en tempelrasjonalitet. Innhold, bygning og filosofi var i perfekt harmoni.
Ti dag er arven fra opplysningstiden tydelig i mange aspekter av våre liv. Opplysningstidens nøkkelelementer frihet, likhet og individets rettigheter står sentralt i det moderne demokratietindividets rettigheter står sentralt i det moderne demokratiet, ja, de blir ofte tatt for gitt. Pressefrihet, ytringsfrihet og handelsfrihet er noe vi forventer over hele Europa, og det samme gjelder demokratisk styre uten innblanding fra monarker eller kirke. Denne arven er selvsagt ikke universell, men den er hjørnesteinen i demokratiske samfunn, en drøm fra filosofene som har blitt virkelighet.

Opplysningstidens tidsalder

c.1760-1840

den
Industrielle revolusjon

Fra Storbritannia på 1700-tallet nådde maskinene og fabrikkene snart Europa, og forandret måten folk arbeidet og levde på til det ugjenkjennelige

Skrevet av Bee Ginger

I n slutten av 1700-tallet skyllet en bølge av innovasjon og oppfinnelser over Storbritannia, en bølge som skulle forandre landet og landene utenfor for alltid. Denne produktivitetsbølgen innvarslet en utrolig økonomisk vekst og utvikling som infiltrerte alle aspekter av livet og ugjenkallelig forandret hvordan folk levde, arbeidet og så på verden. Med tiden skulle den endre det politiske landskapet og så kimen til arbeiderbevegelser som fortsatt påvirker samfunnet den dag i dag.
Ten industrielle revolusjon er fortsatt den mest definerende epoken i britisk historie, et vendepunkt som førte til at faglærte håndverkere ble erstattet av arbeidere som betjente brummende maskiner, samtidig som jernbaner, broer, fabrikker og dampskip åpnet opp for muligheter som tidligere hadde vært uante.
Men hva var det som gjorde alt dette mulig? Welv om det er mange grunner til at den industrielle revolusjonen begynte i Storbritannia, blant annet landets evne til å utnytte store mengder tilgjengelig kull, var det oppfinnelsen av dampmaskinen som virkelig satte fart i den. Den første vellykkede versjonen av denne maskinen ble utviklet i 1712 av Thomas Newcomen (den skulle senere bli forbedret av James Watt for å bli mer effektiv og billigere i drift), og ga en pålitelig kraftkilde som gjorde det mulig for fabrikker å ekspandere og skip og tog å reise i høyere hastigheter, noe som reduserte kostnadene. Sammen med kunnskapen om hvordan kull kunne omdannes til koks, som deretter kunne brukes til å lage jern - en oppdagelse gjort av Abraham Darby i 1709 - hadde Storbritannia de avgjørende elementene som skulle til for å ta innersvingen på nabolandene i industrialiseringskappløpet.
Ov alle de mange områdene som ble forandret av revolusjonen, var det tekstilindustrien som gjennomgikk noen av de mest betydningsfulle endringene. Med spinnemaskinen ble det mindre arbeidskrevende å lage tøy, ettersom én enkelt arbeider kunne kontrollere flere spoler samtidig. Maskiner kunne bearbeide bomull og spinne og veve tøy billigere og raskere enn noen gang før, og snart vokste etterspørselen etter disse produktene eksponentielt. Bomull utgjorde over halvparten av Storbritannias eksport ved revolusjonens slutt i 1840, og den stimulerte også damp-, jern-, kull- og transportindustrien, som alle spilte en rolle i produksjons- og transportprosessen. Men selv om fremveksten av maskiner gjorde fabrikkeierne umåtelig rike og Storbritannia til verdens mest velstående nasjon, var forholdene for arbeiderne langt fra ideelle. Det var utsiktene til arbeid som lokket folk til de britiske byene, og de strømmet til byene i tusentall. Mange fabrikkeiere utnyttet desperasjonen deres, og kvinner og barn var spesielt sårbare. Kvinner ble forventet å arbeide like mange timer som menn for mindre lønn, men barn ble også satt til å betjene farlige maskiner, og det finnes utallige historier om barn som mistet fingre eller ble drept da de ble beordret til å krype under maskiner for å fjerne skitt eller hente bomullsbiter på avveie. Fjorten timers arbeidsdager var

Begrepet "industriell revolusjon" ble popularisert av økonomihistorikeren Arnold Toynbee i 1881

Den industrielle revolusjon

vanlig, og mange jobbet seks dager i uken. Frykten for arbeidsledighet og sult var utbredt, og disiplinen ble håndhevet gjennom drakoniske tiltak.
Workere kunne bli bøtelagt for å snakke, forlate lokalet uten tillatelse fra arbeidslederen eller ha skitt på maskinene sine, og de som kom for sent, ble ofte utestengt og fikk trekk i lønnen. Hvis et barn begynte å slumre på arbeidsplassen sin, kunne de bli dyppet med hodet først i en vanntønne for å vekke dem.
Alle disse arbeiderne trengte et sted å bo, men på grunn av boligmangelen levde de fleste i elendige kår, med opptil 16 personer stuet sammen i et rom med tilgang til et enkelt avløp og lite annet sanitært utstyr eller ventilasjon. Takrennene rant over av kloakk, og det fantes ikke rent vann, noe som gjorde familier og arbeidere sårbare for sykdommer og infeksjoner. Mange led av underernæring, og huden var blek og blytung. På toppen av alt dette måtte de kjempe med luftforurensning forårsaket av røyken fra fabrikkpipene og den øredøvende støyen fra maskinene de betjente, noe som førte til alvorlige luftveisproblemer og hørselsproblemer.
Hallikevel, til tross for disse forferdelige forholdene, sank faktisk dødeligheten i løpet av den industrielle revolusjonen i takt med at kostholdet ble bedre, takket være mer avanserte metoder for matproduksjon og den gradvise utbredelsen av rimelige lønninger. Dette førte til at folk levde lenger og til en eksplosjon i folketallet, og noen anslår at befolkningen i England ble fordoblet mellom 1750 og 1850. Ingen annen fordel med revolusjonen var at utdanningen ble forbedret. Med overskuddet som spredningen av maskineriet ga, ble datidens regjeringer bedre i stand til å finansiere masseutdanning og forlenge tiden barna tilbrakte på skolen. I 1833 bestemte den britiske regjeringen at alle barn som jobbet i fabrikker, skulle få minst to timer undervisning om dagen. Teknologiske gjennombrudd som damp- og rotasjonspressen bidro til å spre undervisningstekster, og en økende etterspørsel etter arbeidere som kunne lese, skrive og regne, bidro til at man fortsatte å forbedre undervisningsmetodene og måle elevenes framgang mer nøye. Også kvinnene begynte å få en mer strukturert utdanning, og på slutten av 1800-tallet hadde lese- og skriveferdigheten i landet steget til 97 prosent.
Onder byene London og Manchester begynte jernbanelinjer og broer å knytte landet sammen, og få menn gjorde mer for å forbedre transporttilbudet i Storbritannia enn Isambard Kingdom Brunel. Brunel var hjernen bak Great Western Railway (ferdigstilt i 1841), Clifton Suspension Bridge og SS Great Eastern (det største skipet som ble bygget på 1800-tallet), og Brunels bemerkelsesverdige ingeniørkunst bidro til å bane vei for billigere, raskere og mer effektiv transport av mennesker og varer. Han ledet også byggingen og utviklingen av flere verft, og det var fra en av Storbritannias havner at den industrielle revolusjonen skulle spre seg til det europeiske fastlandet.
Amens Storbritannia fortsatte å industrialiseres i høyt tempo, var mange av de europeiske statene på begynnelsen av 1800-tallet fortsatt i overveiende grad preget av jordbruk, noe som betyr at økonomien deres var avhengig av produksjon av avlinger og skjøtsel av jordbruksland. Noen europeiske nasjoner var imidlertid modne for industrialisering, og Belgia var den første til å innse potensialet.
Born i Lancashire i 1759, William Cockerill, vokste opp til å bli en vellykket oppfinner og entreprenør. I 1799 pakket han sakene sine og flyttet til Belgia med kone og fire barn, der han senere etablerte en maskinbyggerfabrikk i byen Liège. Metodene han introduserte, spredte seg snart over hele landet, noe som gjorde det mulig for Belgia å starte industrialiseringen langt før større naboland som Frankrike (som begynte å industrialisere på 1840-tallet, men ikke i samme tempo) og Tyskland. I likhet med Storbritannia hadde Belgia rikelige forsyninger av kull og jernmalm, og landet hadde dessuten en sterk tradisjon for tekstilproduksjon som bare ble styrket av teknikkene som menn som Cockerill hadde brakt med seg.
Ssveits var også tidlig ute med å bli med på utviklingsbølgen, men manglet de nødvendige råvarene som Storbritannia hadde. I stedet fokuserte landet på urmakeri, bomullsforedling, silkeveving og ingeniørkunst. I motsetning til Storbritannia, som håndhevet strenge patentlover og beskyttet sine industrihemmeligheter nidkjært ved å straffe dem som gjorde seg skyldige i industrispionasje, hadde Sveits en avslappet holdning til industrialisering, noe som bidro til at næringslivet kunne blomstre. Sødeuropa, inkludert Spania, Hellas og Balkan, hang lenger etter når det gjaldt å utnytte dampens og stålets kraft, og fokuserte fortsatt på å utvide eksporten av landbruksprodukter og råvarer. Men de var ikke uten egne fremskritt. Kongelige tekstilfabrikker dukket opp i større byer som Barcelona, der Bonaplata-fabrikken ble den første i landet som tok i bruk en dampmaskin, som var importert sammen med andre utenlandske maskiner.
Tidustrialiseringen forandret resten av Europa på samme måte som den hadde gjort i Storbritannia, med røykfylte byer og surrende maskiner som erstattet de mindre bosetningene og mange av de faglærte arbeiderne som hadde holdt liv i landet i århundrer. Men selv om den fysiske forvandlingen var fantastisk, var det nok de samfunnsmessige endringene som var enda mer merkbare, for revolusjonen skapte ikke bare ny velstand - den skapte også nye samfunnsklasser.
A en velstående middelklasse av fabrikk-, mølle- og gruveeiere ledet nå over en stor arbeiderklasse som den var avhengig av for å fortsette den rovlystne jakten på nye materialer, nye metoder og til syvende og sist nye penger. Maktbalansen ble forskjøvet i takt med at de rike forsøkte å få innpass i regjeringen, mens de mindre bemidlede ble overlatt til seg selv uten politisk innflytelse.
Men massene, som var klar over hvor viktig deres arbeid var, visste hvor den virkelige makten lå. Gjennom fagforeningsdannelser og trusler om arbeidskonflikter begynte de gradvis å tilkjempe seg nye rettigheter og bedre arbeidsvilkår fra sine antatte overordnede. Blant dem som var opprørt over den sosiale urettferdigheten som den industrielle revolusjonen hadde ført med seg, var den tyske filosofen Karl Marx, som med sin kommunistiske ideologi skulle bane vei for en helt annen type revolusjon.

Folk strømmet til byene i Storbritannia for å jobbe i fabrikkene

Kampen for forandring

Overarbeidede og undervurderte arbeidere gikk sammen om å starte en bevegelse som etter hvert skulle innvarsle omfattende politiske reformer

Kvinner og barn i arbeid i et bomullsspinneri i Yorkshire

Til tross for at mange regjeringer forsøkte å slå ned på kravene om større frihet og rettigheter for arbeiderklassen, begynte fagforeninger å vokse frem på 1700-tallet, da arbeiderne forsøkte å organisere seg og forbedre sin egen situasjon. Blant de viktigste kravene var 40-timers uke, retten til å organisere seg i fagforeninger (som hadde blitt forbudt i 1800) og stemmerett. Chartistbevegelsen, som startet i 1838, ønsket blant annet stemmerett for alle menn når de fylte 21 år, og selv om bevegelsen skulle ebbe ut på 1850-tallet, skulle arven etter den leve videre. I 1864 ble det gjort et forsøk på å koordinere en internasjonal arbeiderbevegelse i London, da International Workingmen's Association ble grunnlagt. Arbeiderne i Storbritannia, Frankrike, Tyskland og andre steder var ikke villige til å gi seg i møte med motstand fra myndighetene, og streiket gjentatte ganger, og gradvis ble sosiale og politiske barrierer revet ned. I 1900 var Keir Hardy frustrert over mangelen på fremgang i Storbritannia, og han var med på å etablere Labour Party med støtte fra flere fagforeninger. Blant de politiske tiltakene han forsøkte å innføre, var gratis utdanning, pensjon og stemmerett for kvinner. Den globale arbeiderbevegelsen fortsatte å blomstre, og det er takket være arbeidernes utrettelige innsats at mange av oss i dag nyter godt av vilkår og rettigheter som en gang var utenkelige.

Keir Hardie, Arbeiderpartiets første leder, jobbet i en gruve da han var bare ti år gammel

1790s

Europa I omveltning

En bølge av sosiale endringer, som først og fremst vokste frem i Frankrike, truet monarkiene som hadde styrt Europa i århundrer

T hspøkelset av klassekamp og revolusjon i Frankrike skremte Europas kronede hoder. Men den offentlige henrettelsen av kong Ludvig XVI og dronning Marie Antoinette fikk deres eget kollektive blod til å fryse til is. På slutten av 1700-tallet var Europa i opprør. I århundrer hadde kongehusene hersket over hele kontinentet, giftet seg med hverandre, inngått allianser, drevet handel, bygget imperier og ført krig mot hverandre. Deres rett til å herske hadde overlevd i hundrevis av år, og nå klamret de seg til en rigid samfunnsstruktur med røtter tilbake til middelalderen.
Teuropas kongehus styrte gjennom en kombinasjon av makt, sin egen tolkning av guddommelig autoritet og ofte med støtte fra kirken. Men det var uunngåelig at opplysningstidens nyskapende politiske og sosiale tenkning, den voksende andelen undertrykte klasser og aristokratiets stadig mer åpenbare utskeielser førte til at misnøyen blant folket steg til nye høyder. Det var tross alt arbeiderne som dyrket jorden, betalte skattene, utkjempet krigene og aksepterte kronens makt, som ofte fremsto som fjern og foraktfull overfor den vanlige borger.
Nå noe annet sted var de kongeliges utskeielser mer åpenbare enn i Frankrike, der hoffet til bourbonkongen Ludvig 16. levde overdådig på arbeidernes bekostning. I motsetning til i Storbritannia, der allmuen hadde en stemme i parlamentet, og i den nystartede republikken USA, som franskmennene selv hadde hjulpet til å oppnå uavhengighet, hadde folket i Frankrike ingen andre midler enn demonstrasjoner til å skape forandring. Mens arbeiderklassen ofte levde i bunnløs fattigdom, fortsatte hoffet til kong Ludvig uten reformer, noe som sammen med de kostbare imperiekrigene og støtten til den amerikanske revolusjonen førte til at nasjonen gikk bankerott, en økonomisk glemsel som bare forverret situasjonen for de fattige.
Allerede begynte den latente fremveksten av borgerskapet, en middelklasse som verken var rik eller fattig, å påvirke de franske sosiale lagene. Denne voksende middelklassen hadde verken politisk innflytelse eller stemmerett, men dens kontroll over produksjonsmidlene truet ytterligere det økonomiske grunnlaget som det franske monarkiet hvilte på. Motstanden mot det franske aristokratiet vokste jevnt og trutt utover slutten av 1700-tallet, og våren 1789 brøt stormen ut i åpen revolusjon.
Ai forbindelse med revolusjonens omveltninger og dannelsen av den første franske republikken ble de europeiske monarkiene konfrontert med en en utfordring mot deres århundregamle styre som kunne være smittsom og spre seg ukontrollert over hele kontinentet. Et tiår med væpnede konflikter fulgte, der den franske republikken kjempet mot flere væpnede koalisjoner, og Napoleon Bonaparte, som fortsatte krigføringen frem til sitt endelige nederlag i 1815, ble født.

En finanskrise i Frankrike bidro til at generalstatene ble innkalt til Versailles-slottet i mai 1789

Dette ikoniske maleriet av Jacques-Louis David viser en besluttsom Napoleon Bonaparte som krysser Alpene under sitt vellykkede felttog i Italia

Europa i omveltning

"Ingen steder var de kongeliges utskeielser mer åpenbare enn i Frankrike, der hoffet til Bourbon-kongen Ludvig XVI levde overdådig på arbeidernes bekostning"

FRANKRIKE

Kong Ludvig 16.s hoff ignorerte folkets misnøye og betalte med blod under revolusjonen

Den første bourbonske kongen av Frankrike, Henrik IV, besteg tronen i 1589, og 200 år senere fikk dynastiets styre en rungende slutt. Kong Ludvig 16.s regjeringstid var preget av en periode med økonomisk ustabilitet og sosial uro uten sidestykke, noe som førte til at det franske monarkiet ble styrtet og offisielt avskaffet 21. september 1792. Den franske revolusjonen hadde begynt mer enn tre år tidligere, våren 1789. Huset Bourbon hadde blomstret, men hadde samtidig utvidet sitt herredømme til å omfatte tronene i Spania, Sicilia, Napoli og hertugdømmet Parma.
Økonomiske vanskeligheter bidro sterkt til bourbonernes fall i Frankrike. Ludvig 16.s hoff hadde hatt et overdrevent forbruk som sammen med dårlige avlinger skapte store vanskeligheter for bønder og fattige. I tillegg hadde franskmennene kastet seg ut i kostbare imperiekriger, først og fremst mot Storbritannia. Det katastrofale nederlaget i sjuårskrigen hadde fratatt Frankrike mange av landets kolonier og bidratt til å øke gjeldsberget som allerede var pådratt.
Noen franskmenn satte spørsmålstegn ved landets støtte til den amerikanske revolusjonen, som innebar å bruke millioner av franc og sende mer enn 10 000 soldater sammen med en stor del av den franske flåten for å kjempe mot britene igjen. Til tross for at krigen var vellykket, fikk Frankrike lite igjen for sin investering. At britene endelig var blitt beseiret, var en mager trøst.
Den overveldende økonomiske byrden tvang Ludvig 16. til å sammenkalle generalstaben våren 1789, og sommeren 1790 hadde denne forsamlingen tvunget kongen til å godta en grunnlov som begrenset hans makt og la grunnlaget for at han kunne bli styrtet fullstendig. Våren etter forsøkte Ludvig å flykte fra hovedstaden Paris og slutte seg til de angivelig kronlojale styrkene under markis de Bouillé ved Montmedy, nær grensen til de østerrikske Nederlandene. Han ble imidlertid tatt til fange i Varennes sammen med sin dronning, Marie Antoinette, og sin unge sønn, Ludvig, og fengslet. Trusselen mot de andre monarkiene i Europa var åpenbar, og allerede før Ludvig 16. ble henrettet i januar 1793 og Marie Antoinette i oktober året etter, var en koalisjon av hærer på vei mot den franske republikken, som hadde erklært seg som en fiende av alle regjerende monarkier.
Den 20. april 1792 svarte Frankrike på trusselen om invasjon fra de omkringliggende monarkiene med å erklære krig mot Østerrike, Preussen og Piemonte, noe som utløste den første koalisjonskrigen. Selv om koalisjonsstyrkene til sammen kunne ha overveldet Frankrike, klarte ikke alliansen å utvikle en sammenhengende innsats. Etter henrettelsen av Ludvig og Marie Antoinette sluttet Storbritannia seg til krigen mot den franske republikken. Etter innledende tilbakeslag gjorde den franske hæren, som ble forsterket av en generell innkalling av arbeidsføre menn kalt levee en masse, betydelige framganger.
Mens det revolusjonære Frankrike i utgangspunktet hadde erklært krig som et defensivt tiltak, ble konflikten en mulighet for erobring. Suksesser på slagmarken, ikke minst for den unge Napoleon Bonaparte, resulterte i territoriale innrømmelser og separate fredsavtaler som gjorde at bare Storbritannia, Frankrikes tradisjonelle fiende, var i krig mot den første republikken.

"Den 20. april 1792 svarte Frankrike på trusselen om invasjon fra de omkringliggende monarkiene ved å erklære krig mot Østerrike, Preussen og Piemonte, noe som utløste den første koalisjonskrigen."

Presteskapet og adelen utgjorde fem prosent av den franske befolkningen og betalte praktisk talt ingen skatt på slutten av 1700-tallet

Kong Ludvig XVI, som her er avbildet i full ornat, ble fengslet og henrettet under den franske revolusjonen

Henrettelsen av Marie Antoinette fant sted i Paris 16. oktober 1793, og sjokkerte de europeiske monarkiene

GREAT BRITANNIA

På tidspunktet for den franske revolusjonen var Storbritannia den sterkeste økonomiske makten i Europa

Storbritannia var kanskje det mest stabile av de europeiske monarkiene under den franske revolusjonen og i forkant av Napoleonskrigene. Det enorme britiske imperiet bidro med rikdom og stimulerte handelen, samtidig som industrialiseringen gjorde det mulig å oppnå en produktivitet som resten av Europa misunte dem. Storbritannia finansierte derfor en stor del av kostnadene ved kampen mot den fremvoksende franske republikken og deretter innsatsen for å underkue Napoleon Bonaparte, som kulminerte ved Waterloo i 1815.
Kong Georg III, den tredje britiske monarken av det tyske huset Hannover, hadde besteget tronen i 1760. Han erklærte sin kjærlighet til Storbritannia, hadde engelsk som førstespråk og besøkte aldri Hannover. Georg III motsatte seg den franske revolusjonens utskeielser, særlig etter henrettelsen av kong Ludvig XVI og dronning Marie Antoinette. Til tross for tapet av store deler av Storbritannias koloniale territorium i Nord-Amerika etter den amerikanske revolusjonen, forble Georg III en populær konge. Den franske revolusjonen var ikke bare urovekkende for den britiske kronen, men også for landets industriherrer og velstående jordeiere, som fryktet at opprørets idealer, "Liberté, Égalité, Fraternité", kunne føre med seg en bevegelse for omfordeling av rikdom og produksjonsmidler. De tok også avstand fra de åpenbare grusomhetene under skrekkveldet, med sine offentlige henrettelser.
Den politiske lederen i Storbritannia under revolusjonen var statsminister William Pitt, også kjent som Pitt den yngre. Pitt var en energisk og talentfull mann, og han var en polariserende skikkelse som holdt fast ved en agenda for sosiale reformer som ble satt på vent da det oppstod uro på det europeiske kontinentet. Han finansierte koalisjonene som forsøkte å stanse den franske eksporten av revolusjonære ideer og uro, og innførte en inntektsskatt for å dempe de betydelige utgiftene som var forbundet med dette, inkludert en stor pengeutbetaling til Preussen i bytte mot å opprettholde en hær på minst 60 000 mann i felten under den første koalisjonskrigen.
Storbritannia var nøytralt da den franske revolusjonen brøt ut, men utskeielsene i konflikten, inkludert Frankrikes fiendtlighet mot andre europeiske monarkier og trusselen om å invadere Nederland, samt henrettelsen av den franske kongen, tvang britene til å slutte seg til den første koalisjonen i 1793. I de neste 23 årene lå Storbritannia jevnlig i krig med revolusjonære Frankrike, og deretter Napoleons Frankrike, som til tider truet med å invadere Storbritannia selv, et marerittscenario som godt kunne ha endt med underkastelse. I tillegg skulle konflikten mellom disse motstanderne også utvikle seg til en ideologisk kamp - revolusjonens liberalisme, som Napoleon tok til seg, kjempet mot forsvarerne av Storbritannias konstitusjonelle monarki. Mens den britiske marinen skulle vise seg å seire gjentatte ganger til sjøs, trengte den britiske hæren tid på å utvikle seg til en styrke som var formidabel nok til å stå imot Napoleon på land.
I løpet av revolusjonsperioden fremsto Storbritannia som den uforsonlige hovedfienden til et stadig mer imperialistisk Frankrike. Storbritannia sto til tider alene, og var gjennom hele kampen den eneste europeiske stormakten som aldri inngikk en allianse med Frankrike eller undertegnet en ugunstig traktat med den franske regjeringen.

Storbritannias primære militære styrke lå hos Royal Navy, som projiserte britisk makt over hele verden

Kong Georg III av Storbritannia var øynasjonens regent i nesten 60 år frem til sin død i 1820

nedenfor Da Storbritannia gikk inn i den første koalisjonskrigen mot det revolusjonære Frankrike, talte statsminister William Pitt til parlamentet

PRUSSIA

Preussen støttet først idealene til det revolusjonære Frankrike, men endret senere sin politiske og militære kurs

På slutten av 1700-tallet hadde huset Hohenzollern vært dominerende i Preussen i nesten 300 år. Fredrik Vilhelm II, nevø av den berømte Fredrik den store, overtok tronen da onkelen døde i 1786. Grunnlaget for den prøyssiske makten var hærens styrke, men i motsetning til sine forgjengere hadde Fredrik Vilhelm liten interesse for militære anliggender. Han delegerte ansvaret for hærens trening og korpsånd til andre, noe som senere kom til å koste nasjonen dyrt.
Utbruddet av den franske revolusjonen ble i utgangspunktet hilst velkommen av mange fremtredende ledere i Preussen. Faktisk avskydde den prøyssiske utenriksministeren, grev Ewald Friedrich von Hertzberg, det bourbonske monarkiet i Frankrike som et dekadent regime styrt av inkompetente personer. Frederik Vilhelm støttet også revolusjonen i dens tidlige fase. I tillegg til sitt opplyste perspektiv var prøysserne også pragmatiske. Marie Antoinette, dronningen av Frankrike, var østerriksk av fødsel, og det eksisterte derfor en slags allianse mellom de to landene. Til tross for deres felles tyske aner hadde Preussen og Østerrike lenge vært rivaler. Revolusjonen ga mulighet til å gjøre slutt på den problematiske alliansen og isolere Østerrike.
Selv om uenighetene nesten eskalerte til en krigserklæring ved mer enn én anledning, inngikk Preussen og Østerrike en avtale sommeren 1790, og i kjølvannet av denne ga Fredrik Vilhelm opp forsøkene på å inngå en allianse med det revolusjonære Frankrike. I stedet inntok Preussen en fiendtlig holdning. Den aldrende von Hertzberg ble avløst av Johann Rudolf von Bischoffwerder, som gikk inn for en krigserklæring mot Frankrike. Bischoffwerder reiste til den østerrikske hovedstaden Wien sommeren 1791 og forhandlet frem Wien-konvensjonen, som ble undertegnet 25. juli, og som skisserte prinsippene for en allianse mellom Østerrike og Preussen, hvis samlede hærer ville utgjøre en betydelig trussel mot det revolusjonære Frankrike.
En måned etter Wien-konvensjonen utstedte Fredrik Vilhelm og Leopold II, tysk-romersk keiser og erkehertug av Østerrike, Pillnitz-erklæringen, som verken var en krigserklæring eller et dokument som viste noe strategisk initiativ. Erklæringen var snarere en felles erklæring om motstand mot den franske revolusjonen og støtte til kong Ludvig XVI.
Tre måneder etter at det revolusjonære Frankrike erklærte krig mot Østerrike den 20. april 1792, ledet hertugen av Braunschweig en prøyssisk hær som invaderte Frankrike for å marsjere mot Paris. Prøysserne møtte franskmennene ved Valmy og led et avgjørende nederlag. Den preussiske kampkraften var tydelig svekket, og samtidens observatører var forbløffet over utfallet av slaget. Det var den franske hærens første store landslag under revolusjonskrigene. Etter å ha lidd ytterligere militære tilbakeslag ga prøysserne territoriale innrømmelser og undertegnet freden i Basel den 5. april 1795, noe som gjorde slutt på deres deltakelse i den første koalisjonen.
Fredrik Vilhelm II døde høsten 1797 og ble etterfulgt av sin sønn, Fredrik Vilhelm III, som ikke motsatte seg Frankrike militært igjen før i den fjerde koalisjonskrigen i 1806. Resultatet var katastrofalt for Preussen, som midlertidig ble redusert til en fransk vasallstat.

Etter militære suksesser i Syvårskrigen på midten av 1700-tallet hadde Preussen nesten doblet sin størrelse innen den franske Revolusjonen

RUSSLAND

Katarina den store avviste mange av opplysningstidens prinsipper etter den franske revolusjonen, og var en opplyst despot

Før og under den franske revolusjonen var Russland stadig i krig med sine naboland

Det enorme russiske imperiet var det desidert største blant Europas stormakter, og strakte seg helt til Stillehavet

Katarina II, bedre kjent som Katarina den store, regjerte Russland fra 1762 til sin død i 1796. Hun var tysk av fødsel og gift med Romanov-huset, og gjorde krav på den russiske tronen etter et statskupp der hennes mann, tsar Peter III, døde under mystiske omstendigheter. Under hennes regjeringstid vokste Russlands prestisje jevnt og trutt. Territoriale gevinster ble oppnådd gjennom militære seire mot Det osmanske riket, delingen av det polsk-litauiske samveldet og koloniseringen av Alaska. Hun annekterte Krim i 1783.
Selv om hun var enehersker i Russland, var hun også en entusiastisk tilhenger av opplysningstiden, og hun var inspirert av skriftene til Charles Louis de Secondat, baron de Montesquieu, en av de fremste franske tenkerne og forfatterne på denne tiden. Katarina omfavnet opplysningstidens idealer og satte i gang reformer i Russland som berørte mange aspekter av samfunnet, blant annet juss, utdanning av kvinner og økonomi. I tradisjonen etter Peter den store fortsatte hun å vende imperiet mot Vesten. Katarina den store ble husket som en opplyst despot, men hun var også en katalysator for den russiske opplysningstiden, og oppmuntret til vekst innen kunst og vitenskap.
Da den franske revolusjonen brøt ut i 1789, var Russland allerede involvert i en krig med Sverige, og Katarinas kjennskap til opplysningstidens prinsipper fikk henne til å støtte revolusjonen i begynnelsen. Men etter hvert som omveltningene fortsatte, ble hun desillusjonert over den fortsatte volden og klassekampen. Etter hvert tok hun avstand fra mange av opplysningstidens prinsipper som hun tidligere hadde sluttet seg til.
Russland deltok ikke i den første koalisjonskrigen, og Katarina døde i 1796, før den var over. Hun sto noe fjernt fra sin sønn, Paul I, og hadde ikke tenkt at han skulle arve den russiske tronen. Hun foretrakk i stedet barnebarnet Aleksander, og da hun døde brått av et slagtilfelle, hadde hun allerede forberedt instruksjoner om at sønnen ikke skulle etterfølge henne. Det sies at Aleksander kjente til dokumentet som ville ha gjort ham til tsar av Russland, men han våget ikke å avsløre at det eksisterte.
I 1798 gikk Russland sammen med Storbritannia, Østerrike, Det osmanske riket og andre stater inn i den andre koalisjonskrigen mot det revolusjonære Frankrike. Russiske styrker under ledelse av general Aleksandr Suvorov påførte franskmennene midlertidige tilbakeslag i Italia, mens andre deltok sammen med britene i en mislykket invasjon av Nederland. Franskmennene beseiret de kombinerte russiske, sveitsiske og østerrikske hærene i det andre slaget ved Zürich i september 1799. Russland trakk seg deretter ut av den andre koalisjonen.
Paul 1. regjerte i bare fem år; han ble myrdet 23. mars 1801 og etterfulgt av Katarinas opprinnelige valg, sønnen Aleksander 1., som inngikk en allianse med Preussen, avsluttet konflikten med Storbritannia og innledet en diplomatisk dialog med keiser Frans 2. av Det tysk-romerske rike. Aleksander I uttrykte til å begynne med beundring for Napoleon og den franske nasjonen. Senere mente han imidlertid at den franske førstekonsulen ikke var noe annet enn "den mest berømte tyrannen verden har frembrakt"

Den prøyssiske hæren led et bittert og uventet nederlag i slaget ved Valmy under den første koalisjonskrigen

"Katarinas kjennskap til opplysningstidens prinsipper fikk henne til å støtte revolusjonen i begynnelsen"

ØSTERRIKE

Det østerrikske monarkiet var sterkt konservativt, og motarbeidet den franske revolusjonen og forsøkte å knuse den

Den første keiseren av det tysk-romerske riket var Karl den store, som ble kronet i år 800. Den siste var Frans II av Østerrike, som abdiserte etter at hæren hans led et knusende nederlag mot Napoleons franske hær i slaget ved Austerlitz i 1806. Selv om keiserriket var oppløst, forble Østerrike en skarp motstander av Napoleons Frankrike.
Før det katastrofale nederlaget i den tredje koalisjonskrigen var Østerrike en hovedmotstander av det revolusjonære Frankrike. Huset Habsburg, og dets etterfølger Habsburg-Lothringen, hadde regjert i Østerrike og Det tysk-romerske riket siden 1438, og da revolusjonen kom, var monarkiet fast og konservativt forankret. Marie Antoinette, erkehertuginne av Østerrike og tante til Frans 2., giftet seg med kong Ludvig 16. av Frankrike i april 1770, og dannet en politisk allianse mellom de habsburgske og bourbonske husene. Hun ble offentlig giljotinert av de revolusjonære den 16. oktober 1793 på Place de la Revolution i Paris. Henrettelsen gjorde de østerrikske lederne rasende, og den åpne forakten som de franske radikalerne uttrykte for alle europeiske monarkier, var en direkte trussel mot den østerrikske kronens stabilitet. Denne trusselen ble stadig mer alarmerende etter hvert som den første republikkens franske hærer fikk overtaket under den første koalisjonskrigen.
Etter å ha gjort opp med den germanske rivalen Preussen hadde keiser Leopold II, Frans' far og bror til Marie Antoinette, sammen med sin motpart, den preussiske kong Fredrik Vilhelm II, utstedt Pillnitz-erklæringen. Erklæringen oppfordret andre makter i Europa til å gripe inn hvis Ludvig 16.s liv var truet, men inneholdt også et forbehold om at Østerrike ikke ville gå til krig med mindre andre europeiske nasjoner også gjorde det. Den 1. mars 1792, bare dager før det revolusjonære Frankrike erklærte krig mot Østerrike, døde Leopold II, og Frans II besteg den habsburgske tronen. Frans var angivelig likegyldig til Marie Antoinettes skjebne, han husket lite av tanten og lot forhandlingene om hennes løslatelse fra fengselet strande da han ikke var villig til å gi noen innrømmelser til franskmennene.
Frans ledet personlig den østerrikske hæren i en periode under den første koalisjonskrigen, men franskmennene overvant tidlige tilbakeslag for å gripe initiativet og trenge utenfor sine egne grenser, og tvang de allierte prøysserne og østerrikerne tilbake. Napoleons vellykkede felttog i Italia fikk Habsburg-regimet til forhandlingsbordet, og traktaten i Campo Formio, som ble undertegnet 18. oktober 1797, gjorde slutt på den første koalisjonskrigen, ettersom Storbritannia var den eneste koalisjonspartneren som fortsatt lå i krig med det revolusjonære Frankrike. Bare fem måneder etter undertegnelsen av traktaten var Frankrike imidlertid igjen i krig med en koalisjon, denne gangen bestående av Østerrike, Storbritannia, Russland, Det osmanske riket, Portugal, Napoli og andre. den andre koalisjonen oppnådde noen tidlige seire, men til slutt var den ikke mer vellykket enn sin forgjenger. Napoleon og konsulatet hadde overtatt makten i Frankrike i slutten av 1799, og Russland trakk seg ut av den splittede alliansen. Frankrike fikk nye territorier med undertegnelsen av freden i Luneville i 1801, og den andre koalisjonen bleknet hen. Østerrike lå periodevis i krig med det revolusjonære og napoleonske Frankrike i de neste 14 årene.

Østerrike var en del av Det tysk-romerske riket, som eksisterte fra middelalderen til det ble oppløst i 1806

Byen Wien var hovedstad i Østerrike og Det tysk-romerske riket under den franske revolusjon

1804-1815, 1852-1870

Den Franske imperiet

Inspirert av de store imperiene til Aleksander den store og Karl den store, var den unge Napoleon Bonaparte overbevist om at det var hans skjebne å lede den unge franske republikken til storhet

Skrevet av Melanie Clegg

a den unge generalen Napoleon Bonaparte grep makten og ble førstekonsul i 1799, var det klart at han ikke bare hadde ambisjoner om å utvide det franske territoriet, men om å skape et imperium som kunne måle seg med de imperiene som hans militære helter Aleksander den store, Karl den store og Julius Cæsar hadde skapt. I mellomtiden hadde den utbredte motstanden mot den franske revolusjonens republikanske verdier i resten av Europa ført til at Frankrike hadde gått til krig mot flere naboland, deriblant Storbritannia og Østerrike. Det som startet som beskjedne territoriale gevinster, skulle mot slutten av århundret bli en bevisst politikk for å utvide det franske territoriet og samtidig spre revolusjonens ideologier.
For Napoleon, som så på seg selv som det franske folkets frelser og den naturlige etterfølgeren - og kanskje til og med reinkarnasjonen - av den store frankiske herskeren og tysk-romerske keiseren Karl den store, virket det helt passende at de voldsomme omveltningene og urolighetene under den franske revolusjonen, som hadde frigjort folket fra bånd som hadde slavebundet dem i århundrer, også skulle være katalysatoren for en gullalder med erobringer og velstand for Frankrike.
Napoleons første suksesser var som øverstkommanderende for den italienske hæren, som var notorisk udisiplinert, dårlig organisert og mislykket før han kom. Under Napoleons kommando hadde hæren bemerkelsesverdig suksess mot de italienske og østerrikske hærene, som hadde dannet en koalisjon mot franskmennene, og erobret italiensk territorium, inkludert Piemonte og Mantova, underveis. Ansporet av sine forbløffende suksesser i Italia var Napoleon sikker på å vinne flere seire da han førte troppene sine videre til Egypt og Syria, ledsaget av en gruppe kunstnere, historikere og arkeologer. Men selv om felttoget til å begynne med var svært vellykket, førte en rekke nederlag - særlig mot britene, som forsvarte sine egne koloniale interesser i Nord-Afrika - til at Napoleons hær til slutt ble tvunget til å trekke seg tilbake og returnere til Frankrike.
Selv om felttoget i Egypt ikke hadde vært en ubetinget suksess, hadde det gitt Napoleon en enorm profil både i Frankrike og i utlandet, og brakt ham et skritt nærmere den absolutte makten han allerede higet etter. Og selv om sammenstøtet med britenes koloniale ambisjoner til slutt hadde endt i katastrofe, hadde det utvidet hans visjon til å omfatte muligheten for å skape et nytt kolonirike for franskmennene, som ville være enda større enn det Storbritannia hadde hatt kontroll over. Hans personlige motvilje og mistro til britene, som han mente var den absolutte antitesen til de nylig frigjorte, moderne og handlekraftige republikanske franskmennene, var en viktig faktor i Napoleons planer om å utvide det franske territoriet, øke den koloniale innflytelsen og forene det europeiske fastlandet. For Napoleon var invasjonen og erobringen av andre land ikke en fiendtlig handling, men en frigjøringshandling som skulle bringe den franske revolusjonens rene ideologier til resten av Europa.
I løpet av de neste årene fortsatte Napoleon og hans styrker å rykke inn i Italia. De erobret store områder, blant annet Genova, Napoli og Toscana, og skapte en ny italiensk republikk med Milano, som franskmennene hadde forsøkt å ta kontroll over under de italienske krigene flere hundre år tidligere, men til slutt mislyktes med, i hjertet av denne nye franske utposten. Samtidig rykket franske tropper inn i Tyskland og Nederland og erobret betydelige landområder - noe som i stor grad bidro til å styrke Napoleons posisjon som de facto og senere faktisk hersker over Frankrike, noe som ble bekreftet da han ble kronet til keiser av paven i 1804.

Det franske imperiet

Det franske koloniriket

Selv om franske oppkjøp av kolonier hadde økt jevnt og trutt siden 1500-tallet, nådde de sitt høydepunkt og ble faktisk fordoblet under Napoleon III

Napoleons egyptiske felttog begynte bra, men var ikke en ubetinget suksess. Dette maleriet av baron Gros viser ham i slaget ved pyramidene i juli 1798

"Den skammelige tilbaketrekningen fra Russland ble etterfulgt av en gradvis reduksjon av Frankrikes territoriale gevinster"

Napoleons innsats for å utvide det franske herredømmet skulle fortsette i det neste tiåret, med betydelig suksess - da det franske imperiet var på sitt høyeste i 1812, styrte det over forbløffende 70 millioner mennesker, som bodde i 130 departementer over hele det europeiske fastlandet, og som omfattet Spania, Italia, Tyskland og store deler av Nederland og Polen. Inspirert av det romerske forbildet viste Napoleon faktisk en faderlig interesse for de landene som imperiet hans absorberte. Han innførte sin egen sivillov, den såkalte Napoleonskoden, som skulle gjøre livet mer rettferdig og egalitært for alle innbyggerne, inkludert kvinner og barn, og avskaffet de aristokratiske privilegiene som han mente hadde holdt Europa tilbake fra virkelig fremgang og opplysning.
Selv om han opprettholdt streng kontroll over alle territorier, utviklet han dessuten en politikk der han plasserte sine egne familiemedlemmer i makt- og innflytelsesrike posisjoner i de nyerobrede landene, ofte ved å erstatte de arvelige monarkene som han hadde avsatt, eller ved å gifte nære familiemedlemmer inn i allierte kongefamilier for å styrke båndene mellom dem. Selv om Napoleon, som så på seg selv som en self-made man drevet av egen ambisjon og skjebne, ikke hadde noen stor forkjærlighet for de gamle regenthusene og aristokratiet i Europa, forsto han likevel at folk trengte gallionsfigurer. Han så også en mulighet til å øke prestisjen og storheten til sin egen familie, og dermed også til seg selv, ved å innsette sine søstre og brødre ved sine egne praktfulle hoff rundt om i Europa, der de kunne eksistere som et svært synlig bevis på fransk makt.
Denne fremgangen for den grådige og ikke helt lojale Bonaparte-familien skulle imidlertid bli en del av hans undergang - det hadde vært alt å spille for da han forble barnløs, men så snart hans andre kone, Marie Louise av Østerrike, fikk sin etterlengtede sønn og arving til hans enorme herredømme, begynte det raskt å oppstå sprekker i Bonaparte-fraksjonen. Samtidig var det franske folket, som i utgangspunktet hadde støttet Napoleons militære ekspedisjoner, i ferd med å miste entusiasmen for de økonomiske og menneskelige kostnadene ved herskerens territoriale og dynastiske ambisjoner (særlig etter felttoget i Russland i 1812, der anslagsvis en halv million franske soldater mistet livet i løpet av drøyt fem måneder).
Det forferdelige nederlaget i Russland skulle vise seg å bli et viktig vendepunkt i Napoleons karriere, ettersom det svekket styrkene hans og prestisjen hans både hjemme og ute, noe som fikk Preussen og Østerrike til å bryte alliansene med franskmennene og slå seg sammen med britene. Den skammelige tilbaketrekningen fra Russland ble etterfulgt av en gradvis svekkelse av Frankrikes territoriale gevinster i løpet av det siste tiåret, da de mistet Tyskland, Spania og Nederland og ble presset tilbake utenfor sine egne grenser, inntil Napoleon til slutt ble tvunget til å abdisere i 1814. Hans korte tilbakekomst til makten et år senere fikk en avgjørende og endelig slutt ved Waterloo, som også markerte de siste dødskrampene for det strålende imperiet han hadde arbeidet så hardt for å skape.
Da Napoleon døde i en trist og ensom eksiltilværelse i mai 1821, virket det i første omgang som om Bonaparte-familiens store dynastiske ambisjoner hadde dødd med ham. Hans gjenlevende søsken var åpenbart opptatt av å distansere seg fra ham, mens hans eneste legitime mannlige arving, sønnen som han hadde hatt så store forhåpninger til, i praksis var fange hos sine østerrikske slektninger i Wien. Ingen kunne ha forutsett at bare litt over 30 år etter at Napoleon trakk sitt siste åndedrag, skulle en annen Bonaparte-keiser sitte på den franske tronen. Napoleon III var sønn av Napoleons stedatter Hortense de Beauharnais og hans eldre bror Louis Bonaparte, et ekteskap som keiserinne Joséphine hadde arrangert for å sikre sin egen posisjon ved Napoleons side da det ble klart at hun ikke ville være i stand til å gi ham en arving. Napoleon 3. hadde ventet i eksil til tiden var inne for å vende tilbake til Frankrike og gripe makten, først som president fra 1848 og deretter som keiser fra 1852.
I motsetning til sin onkel hadde Napoleon 3. tilbrakt mye tid i Storbritannia, og han hadde opparbeidet seg et varmt forhold til etablissementet der. Den britiske regjeringen ble utvilsomt beroliget av hans offentlige proklamasjon om at "imperiet betyr fred" for ham, og at han ikke hadde noe ønske om å etterligne sin krigshissende onkel. Men selv om han virket fredelig, var Napoleon 3. ingen lettvekter, og han hadde fortsatt store ambisjoner på det franske folkets vegne.
I likhet med onkelen var Napoleon III opptatt av å øke sin egen og Frankrikes prestisje og internasjonale innflytelse, men han gjorde det ved å bruke dyktig diplomati og skaffe seg venner i stedet for fiender. Dette lyktes han godt med - særlig overfor britene. Vennskapet mellom de to nasjonene ble beseglet av deres allianse mot Russland under Krimkrigen, noe som i stor grad bidro til å styrke Napoleon 3s posisjon som en viktig aktør på den internasjonale scenen.
Oppmuntret av suksessen fulgte Napoleon III i onkelens fotspor og vendte blikket mot den italienske halvøya, der han inngikk en avtale med kong Viktor Emanuel av Piemonte-Sardinia om at han skulle få Nice og Savoie i bytte mot hjelp til å frigjøre landet fra det østerrikske keiserdømmet. Krigen som fulgte, trakk ut i flere år, men resulterte til slutt i en seier for Frankrike og en kjærkommen utvidelse av deres territorium.
Men selv om den endte godt, kostet krigen Napoleon III mye av støtten hjemme i Frankrike, blant annet på grunn av hans innblanding i pavemaktens makt. Fra nå av konsentrerte han seg om å etterligne britene og bygge opp de franske koloniene i Sør-Amerika, Afrika og Asia, særlig i Kina og Kambodsja. Til tross for noen tilbakeslag underveis - som da forsøkene på å få fotfeste i Japan og Korea strandet - lyktes han så godt at han mer enn doblet størrelsen på det franske koloniriket i løpet av sin regjeringstid.
Selv om Napoleon III har lidd i forhold til sin onkel, og ofte er blitt sammenlignet med en blek etterligning av den første Bonaparte-keiseren, var han likevel en vellykket hersker i sin egen rett. Han hadde bemerkelsesverdig suksess med å overvåke og utvide imperiet sitt, selv om han gjorde det uten den samme bombastiske panasjen og militære genialiteten, og i stedet satset på å bygge allianser og investere i de større franske koloniområdene.
Men i likhet med sin onkel var Napoleon 3s drømmer om storhet til slutt dømt til å mislykkes på grunn av en kombinasjon av hans egen svake helse, mistillit fra hans allierte som mistenkte at han hadde planer for nabolandene Luxembourg og Belgia, og ikke minst fremveksten av et nytt prøyssisk imperium rett østover, som hadde store ambisjoner om å skape en ny tysk stormakt ved å gjøre slutt på den ustabile koalisjonen som eksisterte mellom Frankrike, Storbritannia, Russland og Østerrike.
Til tross for Napoleon 3.s forsøk på å avverge konflikten, som ble intensivert etter at prøysserne hadde beseiret østerrikerne i 1866 og han selv manglet allierte, så han seg nødt til å erklære krig mot Preussen i juli 1870. Den påfølgende krigen ble en total katastrofe for franskmennene og var over i begynnelsen av september etter en rekke forferdelige nederlag - slått, utmattet og ydmyket overga Napoleon 3. seg til prøysserne og ble tatt til fange. Da han til slutt ble løslatt et halvt år senere, vendte han tilbake til eksil i England - hans regjeringstid var over, imperiet hans lå i ruiner, og Bonapartes herredømme var over.

En gravering av lokalbefolkningen som danser på torget på øya Gorée under et offisielt fransk besøk i Senegal

Mens Napoleon I hadde konsentrert mesteparten av sin innsats om å utvide sitt territorium på det europeiske kontinentet, var nevøen Napoleon III personlig svært interessert i å utvikle og utvide Frankrikes koloniale territorier, som han så på som nøkkelen til å øke Frankrikes rikdom og prestisje over hele kloden. Franskmennene eide allerede betydelige landområder på midten av 1800-tallet, og disse eiendelene skulle mer enn fordobles under Napoleon III, som hadde store visjoner om å ekspandere til Asia og videre inn i Afrika. Selv om forsøkene på å få fotfeste i Korea og Japan var dømt til å mislykkes, hadde Napoleon III mange bemerkelsesverdige suksesser, godt hjulpet av sitt nye, dristige marine- og koloniministerium. Dette ministeriet sørget for en fullstendig overhaling av den franske marinen og tok seg av administrasjonen av de franske koloniene, som overtakelsen av Ny-Caledonia i Canada i 1853, koloniseringen av Senegal i 1854, utsendelsen av en felles fransk-britisk ekspedisjonsstyrke til Kina på slutten av 1850-tallet, overtakelsen av betydelige områder i Vietnam og Kambodsja og et økt militært nærvær i Algerie, som hadde vært under fransk styre siden 1830, men som først nå ble fullstendig underkuet.

"Napoleon III var ingen lettvekter, og han hadde fortsatt store ambisjoner på det franske folkets vegne"

Napoleon III tilbrakte flere år i England og hadde et hjertelig forhold til britene, særlig til dronning Victoria, som han underholdt under et besøk i Paris i august 1855

Usannsynlige venner

Mens Napoleon I's utenrikspolitikk hadde vært dominert av hans avsky for britene og hans besluttsomhet om å beseire dem til lands og til vanns, hadde nevøen Napoleon III en helt annen tilnærming

Waterloo var kanskje et fjernt minne da den kommende dronning Victoria ble født i mai 1819, men Napoleons spøkelse kastet fortsatt lange skygger over Europa, særlig i Storbritannia, som hadde vært en av hans bitreste fiender. Det er derfor fullt forståelig at Victoria var mistenksom overfor sin nevø Napoleon 3., selv om han hadde tilbrakt flere år i England og tydeligvis var opptatt av å skape en vennskapelig allianse mellom landene.
Da Napoleon og hans kone Eugénie besøkte London i april 1855, ble det imidlertid en stor suksess. Victoria ble fullstendig sjarmert av dem begge og beskrev til og med keiseren privat som "en meget ekstraordinær mann". Da Victoria, Albert og deres to eldste barn var på gjenbesøk i Paris i august samme år, og Napoleon III holdt et overdådig ball for Victoria i Versailles-slottet og tok henne med på en privat omvisning i Marie Antoinettes Petit Trianon, ble båndet mellom de to herskerne enda tettere. Dette gjenspeiles i det stadig varmere forholdet mellom Storbritannia og Frankrike, som skulle vare helt frem til Napoleons fall, og det fikk stor betydning for hans imperiums suksess.

Den utmattede og skuffede Napoleon leder den franske tilbaketrekningen fra Russland i 1812. Felttoget varte i litt over fem måneder og resulterte i at over 500 000 franske soldater og nesten like mange russere døde

Selv om det bare hadde gått drøyt 40 år siden Napoleons endelige nederlag ved Waterloo, må det likevel ha vært et surrealistisk øyeblikk for alle som var til stede da hans nevø Napoleon III eskorterte dronning Victoria på et spesielt privat besøk til Napoleons grav i Invalides i Paris

1848

våren
Våren  av Nasjoner

I 1848 skyllet en bølge av revolusjoner gjennom Europa; den var ulik alt vi hadde sett før ... eller siden

K n1848, som av noen blir kalt "nasjonenes vår", var et år preget av forandring. Revolusjonene bølget over hele Europa, og folk ropte etter en ny, liberal fremtid der de ville feie vekk monarkiets foreldede strukturer. De var ikke lenger villige til å akseptere kongers guddommelige rett eller de monarkiske strukturene som fremmet dem, og krevde et kontinent av nasjonalstater, styrt av demokrati. De var lei av å ha liten eller ingen innflytelse på styringen, og da de sosiale forholdene ble stadig verre for de fattige og arbeiderklassen, inkludert hungersnød på grunn av feilslåtte avlinger, var tiden inne for forandring.
Begynnende med revolusjonen i Italia i januar, og en bølge av opprør oppslukte Europa, og mer enn 50 land ble berørt. Mens middelklassen og arbeiderklassen - og til og med deler av overklassen, som var lei av eneveldet - var klare for reformer, var det de lavere klassene som gikk i spissen for opprøret. I de nyindustrialiserte byene var forholdene forferdelige, mens innbyggerne på landsbygda opplevde matmangel og utnyttelse fra godseiernes side. Europa var en kruttønne som skrek etter demokrati, og revolusjonen var uunngåelig.

De Italienske statene

Bourbon-familien møter musikken

I1848 brøt det ut revolusjon i Palermo på Sicilia mot den bourbonske kongen Ferdinand IIs styre. Det vellykkede opprøret resulterte i en uavhengig stat og en liberal forfatning, selv om Ferdinand skulle gjenerobre Sicilia året etter. Protester brøt ut i andre italienske stater med krav om forfatninger og til og med en samlet italiensk konføderasjon av stater, og andre ledere innvilget forfatninger og mer frihet til sine undersåtter.
Høsterrike, under ledelse av Klemens von Metternich, nektet imidlertid å gi etter for protestene, og de påfølgende opptøyene førte til at Italia ble kastet ut i den første uavhengighetskrigen. Etter å ha erklært seg uavhengige av Østerrike, gikk republikken San Marco og kongeriket Sardinia sammen i et forsøk på å forene Nord-Italia mot Habsburg Emire, men deres anstrengelser var forgjeves. Sardinia ble beseiret, og San Marco ble erobret av østerrikske tropper. Italias revolusjonære hadde i hvert fall foreløpig mislykkes.

Kampen for et samlet Italia var hard og blodig

Frankrike

Februarrevolusjonen som styrtet monarkiet

I februar 1848 gikk arbeidere og studenter sammen i Paris' gater for å protestere mot undertrykkelsen av campagne des banquets, private politiske møter der moderate på venstresiden møttes for å organisere seg og planlegge valgkampen. Den 22. februar strømmet ubevæpnede folkemengder gjennom byen i protest, noe som overrasket myndighetene fullstendig, og de begynte å bygge barrikader i gatene med krav om at statsminister François Guizot skulle fjernes.
Tropper ble ført inn i Paris, og den 23. februar godtok kong Ludvig Filip Guizots avgang. Men selv om de hadde oppnådd ett mål, krevde folkemengden fortsatt sosiale reformer og et mer likestilt samfunn; regimet var fortsatt i oppløsning. For å forsterke dette budskapet samlet 600 demonstranter seg på Boulevard des Capucines. Et våpen ble avfyrt, og soldatene svarte med å åpne ild og drepe 52 demonstranter. Etter hvert som nyheten om massakren spredte seg i Paris, begynte flere barrikader å skyte opp. I mellomtiden forsøkte kongen desperat å finne en ny statsminister som kunne danne en regjering. Han advarte troppene mot å forårsake ytterligere blodsutgytelse, men væpnede demonstranter nærmet seg Tuileries-palasset. Selv om noen rådgivere oppfordret Ludvig Filip til å slå ned opprøret med makt, så kongen ingen annen utvei enn å abdisere. Han overlot formelt kronen til sitt ni år gamle barnebarn, og flyktet deretter fra Paris med dronning Maria Amalia ved sin side. Monarkiet sto ikke til å redde denne gangen, og til tross for innsatsen til den nye kongens mor, Helene, hertuginne av Orléans, erklærte Frankrike seg som republikk igjen.

Revolusjonen i Frankrike fjernet monarkiet for andre og foreløpig siste gang

Nasjonenes vår

I Østerrike førte ulike mål til at de revolusjonære splittet seg

Den tyske Stater

Marsrevolusjonen oppfordret til samhold

Innbyggerne i de tyske delstatene, som var tynget av skatter og statlig kontroll, ble inspirert av Frankrike til å gjøre opprør mot innflytelsen til Metternich, statskansler under keiser Ferdinand I av Østerrike.
Østerrike var den viktigste av de tyske statene, og det var der den første protesten brøt ut da studenter demonstrerte i Wien den 13. mars. Deres krav om en folkevalgt forsamling, en grunnlov og allmenn stemmerett for menn ble møtt med væpnet motstand fra tropper. Flere demonstranter ble drept, men det avskrekket ikke demonstrantene. Med utsikter til kamper i gatene avskjediget keiseren Metternich. Da Ferdinands første forsøk på å utarbeide en grunnlov ble møtt med demonstrasjoner som spredte seg til Ungarn og videre utover landet, abdiserte monarken. Men selv om de revolusjonære var snublende nær en seier, ble det ikke slik. Da Frankfurterforsamlingen ble opprettet som svar på protestene, angivelig for å representere folket, ble den fastlåst i en floke av egeninteresser. Uten noen sentral koordinering splittet revolusjonens arbeiderklasse- og middelklasseelementer seg, uten at de noen gang nådde frem til et felles grunnlag.

Den Østerrikske Keiserriket

Den ungarske uavhengighetskrigen knuste folkets håp

Ungarn var et land som var modent for protester på grunn av spenninger knyttet til religion, jordeiendom og økonomi. Folket ropte på reformer av det føydale systemet som kvalt bøndene, som ikke var annet enn tvangsarbeidskraft, og ikke ordentlig betalt. Da en potetsult forårsaket skyhøye matvarepriser og hungersnød blant de fattige, tilspisset situasjonen seg.
Revolusjonen i de tyske statene resulterte i en massiv omveltning i den østerrikske regjeringen, der Metternichs avgang førte til en rekke kortvarige regjeringer. Østerrike var involvert i flere væpnede konflikter og kunne derfor ikke yte mye motstand mot revolusjonene som spredte seg over Ungarn. Kravene om stemmerett og parlamentariske reformer ble akseptert av keiserhoffet, og livegenskapet ble til slutt avskaffet. Det fulgte imidlertid en voldsom uavhengighetskrig da den habsburgske hæren, forsterket av russiske styrker, slo tilbake. Revolusjonen ble til slutt knust, selv om den ble et varig symbol på frihet.

Uroen i de tyske delstatene spredte seg

I motsetning til andre monarker delte kongen av Danmark gjerne byrden

Danmark

Det eneveldige monarkiet står overfor en utfordring

Da kong Frederik VII overtok den danske tronen i januar 1848, var det ikke med store forhåpninger. Med liten erfaring i statsdrift, et turbulent privatliv og ingen intensjoner om å påta seg det ansvaret som kreves av en eneveldig monark, var den nye regenten allerede i gang med å vurdere fordelene ved en konstitusjonell stat.
Den 21. mars marsjerte demonstranter med krav om en ny grunnlov til Christiansborg slott, der de hadde til hensikt å kreve en ny regjering. Da de ankom slottet, fant de ut at kongen allerede hadde avskjediget sine ministre og var åpen for å diskutere med demonstrantene, som ønsket å avskaffe eneveldet og innsette en liberal regjering. Fredrik 7. aksepterte deres krav og innsatte en ny regjering, der han inkluderte ledere fra det nasjonalliberale partiet. Han gikk også gladelig med på en grunnlov som innebar at han skulle dele makten med parlamentet. Nå, sa Fredrik da han skrev under på at han ga fra seg eneveldet, ville han endelig kunne ta seg en lur.

Polen

Dette militære opprøret lyktes ikke

Polen ble delt av Wienerkongressen i tre deler: Storhertugdømmet Poznań, som ble styrt av Preussen, den frie republikken Kraków og Kongressriket Polen, som begge var under russisk kontroll. Opprøret i 1848 fant sted i den prøyssiske delstaten, der folket ønsket en fri og uavhengig nasjon.
Det polske folket etablerte Den polske nasjonalkomité, som krevde en ny polsk administrasjon. Men selv om komiteen hevdet å være demokratisk, tillot den bare polakker å være med og nektet å samarbeide med jøder eller tyskere. Forhandlingene med kong Fredrik Vilhelm IV av Preussen brøt sammen, og da polakkene fryktet at Russland kunne komme til å gripe inn til støtte for Preussen, brøt det ut voldelige konflikter. Opprøret ble slått ned av prøyssiske styrker og førte til brutale gjengjeldelser for dem som ble tatt til fange.

Preussen hevnet seg brutalt på de polakkene som våget å motsette seg dets herredømme

Medlemmer av Den belgiske legion forsøkte å lede et opprør i hjemlandet

Belgia

Belgias opprør var mindre enn de fleste

I motsetning til sine europeiske naboer slapp Belgia unna de store omveltningene i 1848. Landet hadde allerede innført omfattende liberale reformer etter revolusjonen i 1830, og monarkiet og det konstitusjonelle systemet ble ikke utfordret i særlig grad i 1848. Selv om det var noen små lommer av uro, kom den største trusselen fra belgiske emigranter i Frankrike, som krevde avskaffelse av monarkiet. I slutten av mars forsøkte 6000 bevæpnede emigranter fra Den belgiske legion - emigranter som hadde støttet den franske revolusjonen - å ta seg inn i Belgia. De fleste ble pågrepet, men noen klarte å komme seg over grensen og marsjerte mot Brussel. De ble imidlertid raskt nedkjempet av belgiske tropper, og revolusjonsforsøket ble effektivt avsluttet. Status quo ble opprettholdt, og valget ga det populære regjeringspartiet et sterkt mandat.

Nederland

Revolusjonen i Nederland førte til det moderne demokratiet

Da revolusjonen kom til Nederland, skjedde den ikke i form av voldelige protester og barrikader. I motsetning til i andre land klarte initiativtakerne å få til en konstitusjonell reform uten å måtte avfyre et eneste skudd. Da kong Vilhelm II ble kontaktet av den liberale parlamentariske opposisjonen med en liste over ønskede reformer, var han åpen for forhandlinger, vel vitende om de opprørene som raste i landene rundt ham. I stedet for å stå overfor en potensielt voldelig revolusjon, gikk han i stedet med på en parlamentarisk reform som innledet et mer demokratisk styresett. Den 17. mars 1848 nedsatte kongen en statlig kommisjon for å ordne alt, ledet av den liberale politikeren Johan Rudolph Thorbecke.
Reformene la grunnlaget for det moderne demokratiet i Nederland, med blant annet en rettighetserklæring, en ny grunnlov og en fullstendig omlegging av det parlamentariske systemet. Reformen var i seg selv revolusjonerende, og den dannet grunnlaget for den nederlandske grunnloven, som fortsatt eksisterer i dag.

En revolusjon av et annet slag

Sverige

Kampen om Stockholm var hard

Inspirert av nyhetene fra Frankrike gikk stockholmerne 18. mars i demonstrasjonstog for å kreve valg- og parlamentsreformer. De marsjerte mot Hotel de la Croix, der innflytelsesrike personer var samlet til bankett, og forsøkte å komme seg inn. Protesten ble slått ned av politiet, men lignende scener utspilte seg samme kveld, med trengsel i gatene utenfor det kongelige slottet.
Kong Oscar 1. møtte demonstrantene på gaten og forsøkte å finne en fredelig måte å få slutt på urolighetene på. Han beordret løslatelse av dem som allerede var blitt arrestert, og håpet at det ville sette en stopper for det. I stedet samlet flere demonstranter seg, og urolighetene fortsatte dagen etter, med mer hærverk og plyndring. Denne gangen tilkalte kongen militsen, som effektivt satte en stopper for protestene. I frykt for sin egen eiendom dannet velstående borgere sine egne militser, men den kortvarige svenske revolusjonen var over.

Da politiet tok barn som gisler, ble det en katalysator for vold

Selv om kongen møtte demonstranter, var den svenske revolusjonen ikke skjebnebestemt til å lykkes

Irland

Det unge Irlands opprør

Den 29. juli i den lille bygda Farranrory kom revolusjonen til Irland. De irske nasjonalistene, som var tynget av den store hungersnøden, krevde et irsk parlament med full utøvende og lovgivende makt. En gruppe kjent som Young Ireland reiste rundt i landet og krevde reformer. Barrikader ble bygget, og da det lokale politiet nærmet seg for å bryte opp demonstrasjonen, forfulgte opprørerne dem.
De flyktende politifolkene søkte tilflukt på en gård, hvor de tok fem barn som gisler. Da demonstrantene nærmet seg, åpnet betjentene ild, noe som førte til en skuddveksling som varte i flere timer. To unge irlendere ble skutt og drept, og beleiringen ble først avsluttet da bevæpnet politi ankom for å gi forsterkninger.
Nasjonalistene ble dømt til døden, men dommen ble omgjort til transport til Australia. Slaget om enkefru McCormacks kålhage hadde kostet dem dyrt.

1914-1918

den
krig for å ende alle kriger

Mellom juli 1914 og november 1918 brøt det ut en krig som skulle endre Europas kurs på ubestemt tid. Allianser ble knust, grenser ble flyttet, og verden skulle aldri bli den samme igjen..

Skrevet av Emma Slattery Williams

I  n begynnelsen av 1900-tallet dominerte fem stormakter Europa: Storbritannia, Frankrike, Tyskland, Russland og Østerrike-Ungarn. Men som det ofte er når store aktører befinner seg i nærheten av hverandre, var det ikke en harmonisk tilværelse. Tyskland forsøkte å utvide sitt territorium og konkurrere med det britiske imperiet. Frankrike næret bitterhet mot Tyskland etter å ha tapt den fransk-preussiske krigen i 1870, som kostet dem regionen Alsace-Lorraine. Østerrike-Ungarn og Russland kranglet om kontrollen over Balkan - som en gang hadde vært en del av Det osmanske riket. Befolkningen på Balkan, med Serbia i spissen, lengtet etter selvstendighet, fri for innflytelse fra enten Østerrike-Ungarn eller Russland. Disse spenningene var ille nok i seg selv, men de skulle til slutt utløse en katastrofal kjede av hendelser.
Kong Georg V av Storbritannia, keiser Wilhelm II av Tyskland og tsarina Alexandra av Russland var alle tre søskenbarn og barnebarn av dronning Victoria. Tsar Nikolaj 2. av Russland og Georg 5. var også fettere via sin bestefar, Christian 9. av Danmark - selv om disse blodsbåndene ikke var sterke nok til å forhindre krig.
Wilhelm misunte Storbritannias enorme koloniimperium og den økonomiske velstanden det ga. Han mente at Tysklands fremtidige suksess var avhengig av landets sjømakt - den britiske Royal Navy hadde hersket over havene de siste århundrene, og Wilhelm ønsket å endre på dette. I 1906 sjøsatte Storbritannia det første i en ny klasse av kraftige krigsskip, HMS Dreadnought. Med dette skipet var de tyske skipene nå foreldet i forhold til dets ildkraft, rekkevidde og fart. Som forventet oppsto det et våpenkappløp mellom de to nasjonene, som konkurrerte om å herske over verdenshavene.
I 1879 dannet Tyskland og Østerrike-Ungarn en forsvarsallianse, og senere sluttet også Italia seg til. Denne mektige blokken skremte nabolandene, noe som fikk Storbritannia, Frankrike og Russland til å danne trippelententen i 1907. I 1914 var Europa klar for konflikt, og alt som gjensto var en gnist som kunne sette verden i brann.
Den 28. juni 1914 ble erkehertug Franz Ferdinand - arvingen til det østerriksk-ungarske keiserriket - myrdet i Sarajevo sammen med sin kone Sophie. Angrepet ble utført av Den svarte hånd, en serbisk nasjonalistgruppe. Til tross for at det ikke ble funnet noen forbindelse mellom attentatmennene og den serbiske regjeringen, ble det i Wien oppfordret til krig for å knuse Serbias uavhengighet. Wilhelm II ga sin støtte til Østerrike-Ungarns handlinger - og ga dem friheten til å ta en beslutning som ville forandre Europa på ugjenkallelig vis.
Østerrike-Ungarn invaderte Serbia 28. juli, og snart forberedte Nikolaj 2., som var lojal mot Serbia, sine tropper i Russland. Da et tysk krav om å stanse mobiliseringen ble ignorert, erklærte Tyskland krig mot Russland. Etter å ha hevdet at Frankrike hadde sluppet bomber på deres territorium, erklærte Tyskland krig mot Frankrike. Den britiske regjeringen nølte først med å involvere seg, men da Tyskland invaderte Belgia, ble de tvunget til å gjøre det. Nå fulgte en dominoeffekt da London-traktaten fra 1839 trådte i kraft - den beskyttet det nøytrale Belgia mot et utenlandsk angrep. Da de tyske styrkene satte kursen mot Frankrike, falt snart Brussel, og 4. august erklærte Storbritannia Tyskland krig.
Den patriotiske feberen feide nå over Europa, og menn vervet seg til det de så på som et stort eventyr, som ville være over innen jul. I løpet av hele krigen ble 68 millioner soldater mobilisert.

"Lampene slukkes over hele Europa, vi kommer ikke til å se dem tent igjen i vår levetid"

sitat fra den britiske utenriksministeren, Sir Edward Grey, da Storbritannia erklærte krig

Forholdene i skyttergravene var brutale, utrygge og traumatiske

Dronning Victoria med familie i bryllup i Coburg i 1894 - inkludert Edvard VII av Storbritannia, Wilhelm II av Tyskland og tsar Nikolaj II

Spanskesyken

Pandemien som rammet det krigsherjede Europa og andre deler av verden

Mens verdens oppmerksomhet var rettet mot ettervirkningene av første verdenskrig, rammet en annen global katastrofe: spanskesyken. I 1918 og 1919 feide spanskesyken over Europa og resten av verden, og anslagsvis 50 millioner mennesker ble drept verden over - langt flere enn under selve krigen. Den fikk tilnavnet spanskesyken fordi Spania var et av de få landene som rapporterte om den på grunn av krigssensuren, noe som førte til at mange antok at landet var kilden til utbruddet og et av de mest berørte stedene. Pandemien ble forverret av troppeforflytningene og de trange forholdene i krigstidens Europa. Influensaen hadde en ødeleggende effekt på Europas allerede skrøpelige økonomier og den lidende befolkningen. Tyskland og Østerrike-Ungarn hadde høyere dødelighet enn Storbritannia og Frankrike, noe som potensielt kunne hjelpe de alliertes krigsinnsats.
I noen land førte pandemien til mangel på arbeidskraft, ettersom mange arbeidere ble syke eller døde, noe som ytterligere bremset den økonomiske oppgangen etter krigen. Spanskesyken satte også søkelyset på svakhetene i det offentlige helsevesenet, som slet med å takle pandemiens omfang. Pandemien, som kom rett etter første verdenskrig, forsterket Europas lidelser og etterlot seg merker som skulle vare langt inn i det 20. århundret.

Landene begynte å velge side. På grunn av sin historie med Serbia under Balkankrigen sluttet Bulgaria seg til sentralmaktene Tyskland og Østerrike-Ungarn. I 1915 bestemte Italia seg for å forlate trippelalliansen og slutte seg til de allierte. Selv om kampene var begrenset til Europa, fikk de konsekvenser over hele verden, ettersom soldater fra imperiets kolonier ble hentet inn - tre millioner soldater og arbeidere kom fra hele det britiske imperiet og Samveldet. I 1916 sluttet Romania seg til de allierte, og det samme gjorde Hellas året etter. Begge sider forsøkte å overtale Tyrkia til å slutte seg til dem, i håp om å få tilgang til Svartehavet og Suezkanalen. Til slutt invaderte de den russiske provinsen Kaukasus.
Første verdenskrigs første store slag var ved Ypres, der Tyskland, Storbritannia og Belgia løp mot havet for å få kontroll over strategisk viktige franske havner. Franske forsterkninger sørget for at Tyskland ikke brøt gjennom. Krigen havnet snart i et brutalt dødvann, mens begge sider forskanset seg i sammenhengende skyttergravslinjer som strakte seg fra Den engelske kanal til den sveitsiske grensen.
Livet i skyttergravene var fryktelig hardt. Gjørme, søppel, rotter, ekskrementer og etter hvert råtnende lik fylte gulvet. Fra høsten til våren ble skyttergravene oversvømt, noe som førte til skyttergravsfot - en tilstand som kunne føre til koldbrann og amputasjon. Selv om de heldige mennene som vendte tilbake fysisk uskadd, ble de mentale følgene store. De færreste kunne vende tilbake til fabrikken, kontoret eller gården og fortsette som før, som om ingenting hadde skjedd. De nærmeste kunne ikke fatte hva de hadde vært vitne til og gjennomlevd. Mange soldater kom tilbake med "granatsjokk" - et traume forårsaket av stadige eksplosjoner og krigens redsler, i dag kjent som PTSD (posttraumatisk stresslidelse).
Hjemme etterlot masseflukten av menn hull i arbeidsstyrken. Etter hvert ble kvinner hentet inn for å ta deres plass i industrien og i landbruket, i tillegg til å pleie de sårede soldatene. Ved krigens slutt var det 1,3 millioner kvinner i arbeid i Storbritannia, og over halvparten av disse hadde jobber som tidligere hadde vært utført av menn. Selv om kvinnene fikk nye friheter, var man bekymret for hva som ville skje når mennene kom tilbake, og man var også bekymret for deres moralske velferd. Skjørt og kjoler ble kortere, kvinner begynte å røyke og drikke i det offentlige rom, og antallet uekte barn økte med 30 prosent i løpet av krigsårene.
I juli 1916 kom den mørkeste dagen for den britiske hæren med slaget ved Somme. Hæren rykket frem mot de tyske skyttergravene etter en spærreild av granater - som imidlertid ikke hadde ødelagt de tyske forsvarsverkene som planlagt. De fremrykkende britene ble meid ned av tung artilleriild i tusentall - de led 57 470 tap, hvorav 19 240 døde den første dagen. Det blodige slaget pågikk i fem måneder, og begge sider tapte over 1 million mann, og bare en liten del av terrenget ble vunnet.  Da nyheten om denne ødeleggende fiaskoen nådde hjem, sank moralen blant styrkene, og det samme gjorde rekrutteringen.
I Russland bidro krigens ødeleggende konsekvenser for hæren til å gjøre tsaren, som hadde overtatt kommandoen over militæret, enda mer upopulær. I møte med mat- og drivstoffmangel og et demoralisert folk lå revolusjonen i luften. Tsar Nikolaj II ble tvunget til å abdisere, og med hjelp fra Tyskland vendte bolsjeviklederen Lenin tilbake til Russland. Med Brest-Litovsk-avtalen trakk Russland seg ut av krigen i mars 1918, noe som var et hardt slag for de allierte.
Det synkende antallet allierte soldater skulle imidlertid få et oppsving. USA hadde i utgangspunktet holdt seg nøytralt ved krigsutbruddet, men landets økonomiske og diplomatiske interesser ble snart trukket inn i konflikten. Tyske ubåtangrep på amerikanske handelsskip, i tillegg til Lusitanias forlis i 1915, der 128 amerikanere omkom, ga næring til de stadig mer høylytte kravene om intervensjon. Dråpen som fikk begeret til å renne over, var et lekket telegram mellom Tyskland og Mexico som avslørte en plan om at Tyskland skulle hjelpe til med en meksikansk invasjon av USA. Den 6. april 1917 erklærte USA krig, og snart krysset millioner av amerikanske soldater Atlanterhavet for å hjelpe de allierte.
Etter hvert som krigen raste videre, begynte vinden å snu mot sentralmaktene. En alliert blokade førte til alvorlig krigsmangel i Tyskland, som ble ytterligere forverret av dårlige avlinger og politisk uro, inspirert av bolsjevikenes vellykkede revolusjon i Russland.  Etter en avgjørende italiensk seier ved Vittorio Veneto gikk Østerrike-Ungarn til slutt med på fred 4. november 1918. I mellomtiden tvang uroen i Tyskland og tapet av militær støtte Wilhelm II til slutt til å abdisere, og 11. november 1918 ble våpenhvilen undertegnet i en jernbanevogn i nærheten av Compiègne. Krigen som skulle gjøre slutt på alle kriger, var over.
Versaillestraktaten, som ble undertegnet året etter, fastsatte fredsbetingelsene mellom de krigførende nasjonene. Tyskland ble holdt eneansvarlig, og det ble krevd store erstatninger og territoriale tap. De økonomiske kostnadene var ekstremt høye, og Tyskland gikk med på å betale 6,6 milliarder pund i full erstatning. Tyskland mistet også Alsace-Lorraine til Frankrike, og landets militære kapasitet ble sterkt begrenset.
Krigen forårsaket omfattende skader over hele Europa, og det fantes ikke et hjørne som ikke ble berørt.  De menneskelige kostnadene var svimlende - mer enn 10 millioner militære døde og 21 millioner sårede, mens mer enn 8 millioner sivile mistet livet. Frankrike mistet store deler av sitt jordbruksland, og Europas økonomi lå i ruiner, og de økonomiske kostnadene ble anslått til hundrevis av milliarder.
Krigens konsekvenser var dyptgripende. Tyskland ble redusert i størrelse, Østerrike og Ungarn ble oppløst i separate land, og det russiske imperiet gikk i oppløsning. Dette gjorde det mulig for nye land å vokse frem, deriblant Tsjekkia, Slovakia, Finland, Polen og Ukraina. Republikken Irland begynte også sin vei mot løsrivelse fra Storbritannia.
Etter hvert som årene gikk, begynte straffene som Tyskland ble ilagt, å bli oppfattet som spesielt harde. Denne misnøyen og urettferdigheten som det tyske folket følte, ble utnyttet og ga næring til nazistpartiets fremvekst, noe som til slutt førte Tyskland inn i andre verdenskrig.

Erkehertug Franz Ferdinand og Sophie like før de ble myrdet i Sarajevo

Tyske soldater ved fronten

1917-1922

den
Russiske revolusjonen

Oppdag hvordan en morgens arbeid i oktober 1917 forandret Europas landskap for alltid

T

en russiske revolusjonen er egentlig to revolusjoner, med bare noen få måneders mellomrom i 1917. I de foregående 300 årene hadde Romanov-dynastiet styrt Russland, med tsar Nikolaj II ved makten i 1917, etter at han med nød og neppe hadde sluppet unna revolusjonen i 1905 med makten (om enn mindre sikker) intakt. Tsarens vanskelige periode hadde ikke blitt bedre av Russlands skjebnesvangre inntreden i første verdenskrig i 1914. Tyskland hadde militarisert seg enormt, og tsar-Russland kunne ikke måle seg med Tysklands styrke, som militært sett lå langt etter de andre europeiske stormaktene.
Den dårlig utrustede russiske hæren led nederlag etter nederlag, samtidig som Tyskland og dets allierte blokkerte Russlands handelsimport, som landet var svært avhengig av, noe som førte til store påkjenninger over hele landet med mat og andre forsyninger på et faretruende lavt nivå. I 1915 ansporet Russlands gjentatte tap Nikolaj 2. til å begå en overmodig feil, da han bestemte seg for å ta direkte kontroll over hæren selv. Han trodde han kunne heve moralen og lede Russland til en historisk seier, men hans manglende evne som militær leder viste seg snart. Situasjonen ble forverret, stemningen mot tsaren ble stadig mørkere, og Nikolaj ble sett på som personlig ansvarlig for svikten. Situasjonen førte til økende uro, og folk begynte å organisere seg i fagforeninger og streike med krav om bedre forsyninger, slutt på krigen og reformer av regjeringen.
I mars 1917 brøt februarrevolusjonen ut (kalt februarrevolusjonen fordi Russland brukte den julianske kalenderen, som sa at det var februar). Den 8. mars begynte en omfattende streik, som startet med metallarbeidere, men som raskt vokste til over 200 000 mennesker var på gatene i Petrograd med krav om at tsaren skulle avsettes og at Russland skulle slutte å delta i krigen. Nikolaj reagerte med å sende tropper for å slå ned protestene med makt, men store deler av hæren gjorde mytteri og gikk over på demonstrantenes side. Til slutt abdiserte Nikolaj, som ikke hadde flere alternativer, og ble erstattet av en provisorisk regjering bestående av moderate revolusjonære, deriblant mensjeviker og sosialrevolusjonære.
Den første optimismen førte til at en rekke politiske eksilanter vendte tilbake til Russland, deriblant både Vladimir Lenin og Leo Trotskij, men håpet ble snart gjort til skamme, for den nye regjeringen gjorde lite for å forbedre situasjonen. Den svake og splittede komitéregjeringen klarte ikke å forhindre fortsatt matmangel eller galopperende arbeidsledighet, og de klarte heller ikke å få slutt på Russlands engasjement i krigen. I juli hadde misnøyen vokst, og protester brøt igjen ut i hovedstadens gater. Den provisoriske regjeringen hadde tilsynelatende ikke lært noe av situasjonen tidligere på året, og reagerte igjen med makt og drepte hundrevis av demonstranter.
Den provisoriske regjeringens svakhet og manglende evne til å håndtere Russlands problemer la grunnlaget for en ny revolusjon, denne gangen ledet av Lenins bolsjeviker, hvis slagord "Fred, brød og jord" sammenfattet ønskene til flertallet av den russiske befolkningen. Lenins kraftfulle taler og Trotskijs politiske kløkt bidro til å sikre bolsjevikene bred oppslutning i ukene før revolusjonen.
Om morgenen den 7. november (25. oktober i den russiske kalenderen) okkuperte Lenins rødegardister bygninger rundt Petrograd, omringet Vinterpalasset og gikk inn i det i hopetall, noe som førte til at den provisoriske regjeringen overga seg i et nesten ublodig kupp.
Lenin ble umiddelbart innsatt som regjeringens nye leder, og bolsjevikene etablerte det kommunistiske regimet som skulle lede Russland gjennom hele 1900-tallet. Ikke lenge etter revolusjonen innledet Russland forhandlinger med Tyskland, og i mars 1918 undertegnet de Brest-Litovsk-avtalen og trakk seg dermed ut av første verdenskrig. Den vellykkede maktovertakelsen sendte sjokkbølger gjennom Europa, der monarkiene så Romanovenes fall og fryktet for sine egne institusjoner. Andre land hadde kortvarige revolusjoner, men noen land, særlig Jugoslavia, men også flere andre, blant annet Polen, Bulgaria og Romania, ble kommunistiske nasjoner i løpet av de neste par tiårene.
Lenin ble etterfulgt av Josef Stalin i 1924, som hadde steget i gradene i kommunistpartiet i de første årene etter revolusjonen. Stalin skulle komme til å føre et av de blodigste regimene Europa noensinne har sett, og han var avgjørende for utfallet av andre verdenskrig, kommunismens ofte voldsomme spredning, delingen av Tyskland og opprettelsen av jernteppet. Den kommunistiske ideologien skulle komme til å underbygge den kalde krigen og forme europeisk historie gjennom hele 1900-tallet. Den russiske revolusjonens etterdønninger ga gjenklang i Europa i flere tiår, og den er utvilsomt en av de mest innflytelsesrike hendelsene i moderne europeisk historie.

Romanov-familien, inkludert tsar Nikolaj II og deres følge, ble henrettet av bolsjevikene i juli 1918

Nikolaj II, den siste tsaren av Russland

Lenin, Oktoberrevolusjonens leder, holder en tale til den russiske offentligheten

1939-1945

Den dødeligste krigen i historien

Hitlers begjær etter land kastet Europa ut i krig i september 1939. Den skulle ende med millioner av døde og en verden som ble irreversibelt forandret

U nlikhet med den store krigen i 1914-18, en konflikt Europa hadde snublet blindt inn i gjennom en rekke bemerkelsesverdige feiltrinn, blinket advarselsskiltene mot andre verdenskrig rødt lenge før Adolf Hitler slapp løs Nazi-Tysklands krigsmaskin for å invadere Polen 1. september 1939.
Fra remilitariseringen av Tyskland, som var et eklatant brudd på Versailles-traktaten (som i seg selv var en viktig del av kimen til andre verdenskrig), til truslene om krig dersom Tsjekkoslovakia ikke avstod Sudetenland til Tyskland, kan man ikke beskylde Hitler for å ha holdt sine imperiale ambisjoner hemmelige. Likevel er det bare gjennom historiens briller at den britiske statsministeren Neville Chamberlains påstand om å ha oppnådd "fred i vår tid" på München-konferansen i 1938 kan betraktes som den alvorlige feilvurderingen den i virkeligheten var - en feilvurdering som ble en tragedie for Europa og resten av verden.
Bå sommeren 1941 hadde Det tredje riket tvunget det meste av Europa i kne. Wehrmacht (den tyske hæren) hadde begynt i Polen, og med brutal bruk av lynkrigstaktikk ("lynkrig") hadde de vunnet forbløffende seire i Danmark, Norge, Nederland, Frankrike, Jugoslavia og Hellas. Selv om Luftwaffe (det tyske flyvåpenet) ikke hadde klart å beseire et gjenstridig Storbritannia i luftrommet i det som ble kjent som slaget om Storbritannia, virket Hitlers styrker uslåelige. Med en ødeleggende ubåtkampanje i Atlanterhavet som truet Storbritannia med hungersnød, og med Erwin Rommel i spissen for Afrikakorpset, som hadde vunnet en rekke triumfer i Afrika, trodde den nazistiske overkommandoen at krigen nesten var vunnet. Men så kom vendepunktet i hele konflikten.
Onder 22. juni 1941 iverksatte Hitler Operasjon Barbarossa, invasjonen av Sovjetunionen, en alliert som Tyskland hadde undertegnet Molotov-Ribbentrop-pakten med i august 1939. Hitler ville unngå en tofrontskrig, og var villig til å inngå en avtale med Stalin til tross for at han drømte om en dag å erobre øst. Det hadde tjent Tyskland godt, og Sovjetunionen hjalp til med invasjonen og oppdelingen av Polen i 1939. Men nå var tiden kommet for det sammenstøtet Hitler hadde skrevet om helt tilbake i 1925, da han utga Mein Kampf ("Min kamp"). Om det lebensraum ("livsrom") som han var overbevist om at Tyskland trengte for å overleve, skrev Hitler: "Hvis vi i dag snakker om jord i Europa, kan vi først og fremst bare tenke på Russland og dets grensestater".
Cil tross for gjentatte advarsler om en nært forestående tysk invasjon fra en sovjetisk agent ved den tyske ambassaden i Tokyo, ble Stalin fullstendig overrumplet og falt i en katatonisk tilstand mens Wehrmacht herjet gjennom Sovjetunionen. Werhmachts territorielle gevinster var så store at Franz Halder, sjef for hærens generalstab, den 3. juli skrev i dagboken sin: "Det sier ikke så mye om jeg påstår at felttoget mot Russland er vunnet på 14 dager". Så feil han tok. Tbyen Stalingrad skulle vise seg å bli en for stor slagmark for tyskerne. Byen lå ved bredden av Volga, og

London ble bombet 57 netter på rad i 1940, noe som tvang opptil 180 000 mennesker til å søke tilflukt i undergrunnen

Tyskerne gikk til angrep på Stalingrad i juli 1942, og på et tidspunkt hadde de erobret 90 prosent av byens bygninger. Men sovjeterne nektet å gi seg og kjempet iherdig videre, og i februar året etter omringet de hele den tyske sjette armé, noe som samtidig gjorde det umulig for Hitler å erobre Sovjetunionen.
Allerede da sovjeterne begynte sin strabasiøse marsj mot Berlin, fikk Tysklands utsikter til å vinne krigen et nytt slag den 6. juni 1944 i form av landgangen på D-dagen i Normandie i Frankrike. Nå ble Tyskland konfrontert med amerikanske, kanadiske og britiske styrker som stormet frem mot Paris i vest, samtidig som sovjeterne skar seg stadig nærmere rikets hjerte, og Tysklands skjebne var beseglet. Den 30. april 1945, da tropper fra Den røde armé gjorde seg klar til å storme Berlin, skjøt Hitler seg selv i sin bunker under byen. Den 9. mai hadde Tyskland overgitt seg til de allierte i vest og Sovjetunionen i øst. Krigen i Europa var over.
Welv om det eksakte menneskelige og økonomiske tapet av historiens verste konflikt er umålelig, har forskere gjort flere forsøk på å komme frem til et omtrentlig anslag over de forferdelige kostnadene ved krigen i Europa. Det mest skremmende tallet av alle er de 15-20 millioner menneskeliv som gikk tapt på kontinentet. Det antas at 4,5 millioner omkom på østfronten, som var den blodigste krigsskueplassen. I øst mistet Polen 5,8 millioner mennesker livet, noe som tilsvarte rundt 20 prosent av befolkningen før krigen. Under sitt terrorvelde over det okkuperte Polen (hovedstaden Warszawa ble omgjort til en ghetto der 80 000 mennesker døde) opprettet nazistene en rekke konsentrasjonsleirer som etter hvert skulle komme til å kreve over 6 millioner menneskeliv, hvorav majoriteten av ofrene var jøder.
Ai vest ble 70 000 sivile drept i Storbritannia, de fleste under de tyske bombeangrepene kjent som Blitzen, og Frankrike mistet over en halv million mennesker, 300 000 av dem sivile. Det totale tyske dødstallet, inkludert militært personell og sivile, er anslått til mellom 6,6 og 8,8 millioner.
Vstore deler av Europa ble jevnet med jorden under andre verdenskrig. Man regner med at 70 prosent av de største byene i Europa ble ødelagt, hovedsakelig som følge av bombing. Warszawa led enda større skade og mistet 80-90 prosent av bygningene sine, mens byer som Dresden og Düsseldorf i Tyskland ble lagt i ruiner av de alliertes angrep. I Nederland mistet byen Rotterdam alene 25 000 hjem i et hensynsløst angrep fra Luftwaffe, og i Storbritannia ble 30 prosent av husene forvandlet til forkullede splinter. Tresultatet av denne ødeleggelsen uten sidestykke var at 11 millioner mennesker i Europa ble fordrevet. Blant disse tapte sjelene var 6 millioner arbeidere i Tyskland, som hadde blitt tvunget til å arbeide som slaver for Det tredje riket. Arjustert for inflasjon var de økonomiske kostnadene ved krigen på over fire billioner dollar. Over hele Europa ble økonomiene tynget av kolossal gjeld (i Storbritannia var gjelden på over 200 prosent av BNP ved krigens slutt) eller, som i Tysklands tilfelle, lammet. Spørsmålet om hvordan de skulle komme seg på fote igjen og gjenoppbygges, ble delvis besvart av Marshall-planen.
Først lagt frem i 1947 av USAs utenriksminister George Marshall, innebar planen at USA (hvis økonomi nesten doblet seg i løpet av konflikten) skulle gi Vest-Europa 13,3 milliarder dollar for å starte gjenoppbyggingen av infrastrukturen. Planen var knyttet til det monetære Bretton Woods-systemet, som hadde blitt etablert på et møte mellom 44 nasjoner i New Hampshire i USA i 1944. Dette møtet resulterte ikke bare i opprettelsen av Det internasjonale pengefondet og Verdensbanken, men det etablerte også den amerikanske dollaren som verdens reservevaluta, noe som ytterligere styrket USAs innflytelse i en tid da landet var i ferd med å vise muskler som Vestens fremste militærmakt. Det faktum at både FN (24. oktober 1945) og NATO (i april 1949) senere ble grunnlagt på amerikansk jord, var et ytterligere bevis på et stort skifte i den globale maktbalansen.
Wmens sistnevnte ble dannet i et forsøk på å avskrekke sovjetisk aggresjon, var førstnevnte en samlet innsats for å samle verdenssamfunnet og erstatte det stort sett virkningsløse Folkeforbundet med en politisk organisasjon som skulle arbeide for å opprettholde freden. Femti land undertegnet FN-pakten på en konferanse i San Francisco 26. juni 1945, og i oktober ble FN offisielt født. Blant grunnleggerne var USA, Storbritannia, Frankrike, Kina og Sovjetunionen, og de fem utgjorde de permanente medlemmene av FNs sikkerhetsråd. Dette beundringsverdige forsøket på internasjonalt samarbeid betydde imidlertid ikke at alt var bra mellom de involverte landene.
Ssovjetunionens ekspansjon under andre verdenskrig hadde gjort landet til en geopolitisk supermakt med enorme olje- og gassreserver og et ønske om å spre kommunismen så langt det lot seg gjøre. Denne monolittiske staten, som ideologisk sto i opposisjon til USA, USAs allierte i kampen mot fascismen, hadde herredømmet over Øst-Europa etter at våpnene hadde stilnet, og skilte det i stor grad fra sine vestlige naboer, som Sovjet betraktet med mistenksomhet bak jernteppet. Den gjensidige mistilliten mellom USA og Sovjetunionen skulle med tiden føre verden til randen av kjernefysisk utslettelse da den kalde krigen truet med å bli altfor het.
Te geopolitiske konsekvensene av andre verdenskrig spredte seg over hele kloden. Frankrike og Storbritannia, som en gang hadde vært koloniherrer, ble tvunget til å gi slipp på sitt grep om oversjøiske territorier som henholdsvis Indokina og India. Begge forsøkte forgjeves å klamre seg fast i Afrika, men de økonomiske kostnadene ved å opprettholde kolonier ble umulige å bære da Europa slet med de harde økonomiske realitetene.
Ii en lignende ånd av vennskap og samarbeid som ved grunnleggelsen av FN, undertegnet Frankrike, Tyskland, Italia og Nederland 18. april 1951 Paris-traktaten, og opprettet dermed Det europeiske kull- og stålfellesskapet i et forsøk på å avverge fremtidige konflikter ved å knytte sammen to nøkkelindustrier som var nødvendige for å drive en krig. Denne nye politiske enheten var en forløper for Det europeiske økonomiske fellesskap og til slutt Den europeiske union, som fortsatt spiller en viktig rolle som megler mellom kontinentets stater, og som har en sterk rett til å føre tilsyn med en tidligere ufattelig periode med fred og velstand i Europa. On ny verden ble skapt i krigens aske, en verden dominert av USAs og Sovjetunionens makt. Europa måtte på sin side navigere varsomt i et dramatisk forandret geopolitisk landskap, samtidig som det måtte arbeide for å gjenopprette den freden som Hitler så voldsomt hadde knust. Flere utfordringer lå fortsatt foran kontinentet, som skulle finne veien ut av mørket og mot lyset.

Omtrent 70 millioner mennesker kjempet som en del av de væpnede styrkene til de allierte og aksemaktene

Flankert av flere høytstående nazister går en triumferende Hitler gjennom et erobret Paris, 1940

Tyske tropper bemanner en feltkanon under slaget om Stalingrad. Det blodigste slaget i historien, Stalingrad, krevde over 1 million menneskeliv og knakk ryggen på Wehrmacht

Ikke vår kamp

En rekke europeiske nasjoner nektet å velge side i krigen mot Nazi-Tyskland

Over 50 land ble dratt inn i kaoset under andre verdenskrig, men noen klarte å unngå å bli innkalt til kamp. I Europa forble 14 nasjoner offisielt nøytrale gjennom hele konflikten, deriblant Irland, Spania (selv om landet ble styrt av den fascistiske diktatoren Francisco Franco), Sveits, Portugal og Sverige. Til tross for at de var "nøytrale", betydde ikke det at noen av disse landene ikke fortsatt hadde en rolle å spille.
Portugal tillot for eksempel de allierte å bruke sine marinebaser og flyplasser på Azorene. Dette viste seg å være avgjørende i slaget om Atlanterhavet, ettersom de allierte kunne sende opp fly for å beskytte konvoiene sine mot tyske ubåter når de krysset havet.
Tyskland var heller ikke uten "nøytral" hjelp. Sverige fortsatte å selge jernmalm til Det tredje riket under hele krigen, og tillot også tyske selskaper å etablere seg på svensk jord. Det svenske militæret eskorterte til og med tyske fartøyer over Østersjøen. Kanskje viktigst for den tyske krigsinnsatsen i Skandinavia var kanskje transittavtalen med svenskene, som gjorde det mulig for tyske tropper å krysse gjennom Sverige fra Norge til Finland.
Sverige ga også de allierte lov til å bruke sine flybaser senere i krigen, noe som ikke hindret Winston Churchill i å kritisere landet for å ha "ignorert de større moralske spørsmålene i krigen og spilt begge siders spill for å tjene penger".

Tyske artillerikanoner står på et jernbanespor i Sverige i påvente av transport til Finland, 1940

Amerikanske soldater står ved siden av en død tysker i den ødelagte landsbyen Blatzheim i Tyskland, 6. mars 1945

Ibilder: Getty Images, Boxout: U40317222

1933-1945

den  holocaust

Holocaust ble gjennomført på det europeiske kontinentet i løpet av 1930- og 1940-årene, og nazistene myrdet titalls millioner mennesker

Skrevet av Tom Garner

Kholocaust, som på hebraisk kalles Shoah, var nazistenes og deres medløperes forsøk på å myrde hele den jødiske befolkningen i Europa. Folkemordet førte til at rundt seks millioner jøder døde. I tillegg ble 11 millioner fra andre forfulgte grupper myrdet.
Tnazistene gjennomførte denne grusomme politikken basert på fordommer om etnisitet, religion, politikk, seksuell legning og helse. Holocaust var unikt i sin grufulle natur og er anerkjent som det ultimate symbolet på menneskehetens evne til ondskap.
Tholocaust hadde sin opprinnelse i tusenvis av år med diskriminering av jødene, kombinert med nazistpartiets raske fremvekst i Tyskland. Selv om jødene hadde bodd i Europa i nesten 2000 år før 1900-tallet, var forholdet til deres for det meste kristne naboer ofte dypt problematisk.
Antisemittismen (fordommer mot jøder) vokste ut av den kristne troen på at jødene var ansvarlige for drapet på Jesus Kristus. Denne fiendtlige teologien ga næring til forfølgelse, fra massakrer i korstogstiden til voldelige opptøyer (kjent som "pogromer") mot jøderpogromer) mot jødiske samfunn i det russiske imperiet på 1800- og 1900-tallet.
Noen jøder trivdes likevel godt i Europa (blant annet i Tyskland) som fremgangsrike forretningsmenn og intellektuelle. Deres relative velstand ga næring til ytterligere antisemittisme, som ofte var basert på materiell sjalusi og en feilaktig tro på at jødene var politiske manipulatorer som var ute etter å styrte nominelt kristne regimer.
Ityskland var antisemittismen allerede ganske utbredt, men den åpne jødeforfølgelsen begynte ikke før lederen for det høyreekstreme nazistpartiet, Adolf Hitler, ble valgt til rikskansler i 1933. Hitler og hans meningsfeller la skylden for Tysklands nylige nederlag i første verdenskrig på en konspirasjon mellom kommunister og jøder. Denne konspirasjonen var falsk, men nazistene brukte den til å fremme sine ekstremistiske ideer om rasehygiene og "raseteori". Målet var å bevise at jødene var rasemessig underlegne "arierne". Disse ble definert som primært germanske og nordeuropeiske folk, som nazistene kalte "herrefolket"Herrefolket".
Nazistene var også ekspansjonistiske og ønsket å skape Lebensraum ("livsrom") for ariere i Øst-Europa. Ikke-ariere som allerede bodde i disse områdene, for eksempel jøder eller slavere, skulle ganske enkelt fordrives. Da nazistene kom til makten, ble denne marerittaktige politikken raskt satt ut i livet iverksatt.

Holocaust

over Jøder tvinges ut av en bunker av paramilitære SS-soldater under opprøret i Warszawa-gettoen, ca. april-mai 1943
under Kindertransportdokumentene til jødiske barn som ble transportert fra Østerrike til Storbritannia i 1939

til venstre En britisk soldat snakker med en overlevende fra Bergen-Belsen konsentrasjonsleir like etter frigjøringen i april 1945
nedenfor Reinhard Heydrich var en høytstående SS-tjenestemann i nazistpartiet som regnes som en av hovedarkitektene bak Holocaust

Faktisk var det bare to måneder etter at nazistene kom til makten, at de etablerte sin første etablerte de sin første konsentrasjonsleir i Dachau i Bayern. I første omgang ble politiske motstandere, som kommunister og fagforeningsfolk, holdt innesperret der, men det tok ikke lang tid før også jøder ble fengslet der.
I september 1935 innførte nazistene Nürnberglovene. Med disse ble jødeforfølgelsene i Tyskland offisielt innledet. Jødenes politiske og sivile rettigheter ble fjernet, og et viktig vendepunkt inntraff 9. november 1938, da nazistene ga tillatelse til pogromer mot jøder over hele Tyskland. Denne hendelsen ble kjent som Krystallnatten (natten med knust glass), og førte til at nesten 100 jøder ble drept i voldelige opptøyer, 267 synagoger og jødiske forretninger ble ødelagt, og ytterligere 30 000 jøder ble arrestert og fengslet i nyopprettede konsentrasjonsleirer.
Krystallnatten regnes generelt som starten på Holocaust, og den fikk mange jøder til å forlate Tyskland, Østerrike og Tsjekkoslovakia, som var annektert av nazistene. Blant dem var tusenvis av jødiske barn som ble evakuert til land som Storbritannia i redningskonvoier kjent som Kindertransport.
Nazistene invaderte Polen i september 1939, noe som førte til utbruddet av andre verdenskrig. Den påfølgende krigen økte Holocausts omfang og grusomheter dramatisk, fordi nazistene beseiret og okkuperte land over hele Europa. Det gjaldt blant annet Frankrike, Nederland, Norge, Danmark og Hellas.
Over hele det okkuperte Europa tvangsflyttet nazistene jødene til overfylte ghettoer. Jødene ble tvunget til å bære en gul davidsstjerne for å identifisere seg, og de ble fratatt mat og forsyninger. Forholdene var forferdelige, og den største gettoen i Warszawa inneholdt 400 000 jøder på bare 2,5 kvadratkilometer (1.3 kvadratkilometer). I gjennomsnitt bodde det 7,2 personer per rom.
I juni 1941 beordret Hitler invasjonen av Sovjetunionen, og nazistene overvåket nå drapene på jøder i industriell skala. Østfronten ga mobile paramilitære SS-dødsskvadroner (kjent som Einsatzgruppen) mulighet til å samle sammen jøder og myrde dem i masseskytinger i land som Russland, Hviterussland, Ukraina og de baltiske statene. Den mest beryktede ugjerningen fant sted utenfor Kiev i Babi Yar i september 1941, da 33 000 jøder ble drept. Babi Yar var også åsted for drap (rundt 100 000) på andre grupper, som sovjetiske krigsfanger, romfolk og sivile.
Einsatzgruppen drepte til slutt over én million jøder, inkludert 200 000 bare i Litauen. De handlet imidlertid ikke isolert, for i hele det okkuperte Europa fant nazistene villige kollaboratører som kunne bistå i drapene. Dette inkluderte antisemittiske nasjonalister som Pilkors-partiet i Ungarn og paramilitære grupper med lignende mål andre steder.
Etter hvert som krigen skred frem, begynte SS å eksperimentere med giftgass som en måte å myrde jøder og andre mennesker mer "effektivt" på. Einsatzgruppen begynte å reise rundt i mobile "gassbiler" og bruke karbonmonoksid til å drepe mennesker i Øst-Europa.
Inspirert av denne metoden diskuterte høytstående nazister denDen endelige løsningen på jødespørsmålet" på Wannsee-konferansen i Berlin i januar 1942. Disse embetsmennene, under ledelse av Reinhard Heydrich, utarbeidet en liste over jødene i Europa (11 millioner) med sikte på å utrydde dem. Det ble bestemt at jødene skulle flyttes fra gettoene sine til seks dødsleirer i Polen, der de skulle massedrapes i gasskamre ved hjelp av det cyanidbaserte sprøytemiddelet Zyklon B.
Dødsleirene skilte seg fra konsentrasjonsleirene ved at de utelukkende var utformet for å drepe mennesker. Navnene deres har siden blitt stikkord for ubeskrivelig ondskap: Belzec, Chełmo, Majdanek, Sobibor, Treblinka og - mest beryktet - Auschwitz-Birkenau.
Auschwitz var den mest beryktede dødsleiren. I løpet av 1940-45 anslås det at 1,1 millioner mennesker ble myrdet der, hvorav 90 prosent av ofrene var jøder. Leiren er så beryktet at den internasjonale minnedagen for Holocaust holdes hvert år den 27. januar, dagen da sovjetiske tropper befridde leiren. Selv om jødene var den viktigste målgruppen under Holocaust, omfattet nazistenes folkemord også en lang rekke andre ofre. Slaviske folk (inkludert polakker, russere og ukrainere) ble ansett som mindreverdige i forhold til ariere, og nazistene drepte til sammen 3,3 millioner sovjetiske krigsfanger, 1,8 millioner polakker og 310 000 serbere. Rom- og sinti-folket (den gang kjent som "sigøynere") ble plassert i samme rasekategori som jødene, og minst 250 000 av dem ble drept.
Nazistene brukte giftgass for første gang på funksjonshemmede, og de drepte 270 000 i løpet av 1939-45. Homoseksuelle menn ble forfulgt, og 10 000-15 000 døde i konsentrasjonsleirene. Holocaust hadde også politiske ofre. Blant disse var kommunister, tilfangetatte motstandsmenn, italienske partisaner, frimurere og til og med spanske republikanere som hadde flyktet fra det fascistiske Spania.
I 1944 var nazistene i ferd med å tape krigen i Europa. Etter hvert som de allierte styrkene rykket frem mot Tyskland fra både øst og vest, begynte leirene å bli frigjort, den første var Majdanek i juli 1944.
Etter hvert som flere leirer ble frigjort, forsøkte nazistene å dekke over sine forbrytelser ved å ødelegge leirer og massegraver. Mange overlevende fra leirene ble tvunget på "dødsmarsjer" inn i Tyskland, noe som tok livet av tusener. Da leirene ble frigjort, ble de allierte soldatene forferdet. De oppdaget mange ubegravde lik, utbredt sykdom og underernærte overlevende som ofte døde kort tid etter frigjøringen.
Etter krigens slutt forsøkte de overlevende å bygge opp livene sine på nytt, og mange emigrerte til allierte land. I mellomtiden førte Holocaust til en revolusjon i straffeforfølgelsen av krigsforbrytelser. Under Nürnbergprosessen i 1945-46 ble 199 nazistiske ledere og medskyldige tiltalt for forbrytelser mot menneskeheten. Det ble 161 domfellelser, hvorav 37 ble dømt til døden. Rettssakene regnes i dag som grunnlaget for moderne internasjonal strafferett. Selv på 2020-tallet fortsetter man å spore opp, arrestere og stille for retten de som gjennomførte Holocaust, for eksempel leirvakter og ansatte.
En av de viktigste konsekvensene av Holocaust var at opprettelsen av Israel i 1948 ble fremskyndet. På kort sikt skyldtes dette delvis den store migrasjonen av Holocaust-overlevende til Palestina etter krigen. Etableringen av verdens eneste jødiske stat førte imidlertid til en bitter og nesten kontinuerlig konflikt med palestinerne, som fortsetter den dag i dag.
Holocaust tok livet av rundt seks millioner jøder og ødela århundrer med jødiske samfunn og jødisk kultur i Europa. Minnet om Holocaust har i stor grad gitt det internasjonale samfunnet energi til å fortsette å være årvåkne når det gjelder å forhindre folkemord og dets årsakerog mange overlevende har delt sine historier. Holocaust vil imidlertid alltid bli husket som en dyster advarsel fra historien, en advarsel som i stor grad har formet den verden vi lever i i dag.

"Dødsleirene skilte seg fra konsentrasjonsleirene ved at de utelukkende var utformet for å myrde mennesker. Navnene deres har siden blitt stikkord for unevnelig ondskap."

over En jødisk eid butikk som ble vandalisert av nazistene i 1938 med en plakat med teksten "Tyskere forsvarer dere - ikke kjøp fra jøder"
HØYRE Interiøret i en synagoge som ble ødelagt under Krystallnatten

Til venstre Romske fanger i Belzec i 1940. Holocaust mot rom og sinti er kjent som Porajmos ("fortæringen")
Til høyre Et medlem av Einsatzgruppen henretter en jødisk mann over en massegrav

1947-1991

den
kalde krig

I kjølvannet av andre verdenskrig gikk jernteppet ned, og en ny kald krig gjorde luften kjølig

Avslutningen av andre verdenskrig oppstod det en ny konflikt mellom USA og Sovjetunionen. Denne politiske og ideologiske konflikten ble utkjempet gjennom spionasje, politikk og propaganda. I mer enn et halvt århundre kappes de to landene om å overgå hverandre mens den kalde krigen raser. Med et våpenkappløp som en sentral del av konflikten og en atomtrussel som alltid var til stede, engasjerte de to partene seg i stedfortrederkriger for å destabilisere og til slutt dominere den andre parten.
Atter krigen ønsket Stalin å utvide Sovjetunionens territorium og makt ved å absorbere landene som styrkene hans hadde vært med på å frigjøre, og å stenge Sovjetunionen ute fra Europa. På Potsdam-konferansen i 1945 ble noen områder overlatt til sovjetisk kontroll, mens resten ble delt mellom de vestlige allierte. Dette splittet Europa mellom øst og vest, noe som etter hvert førte til ekstreme økonomiske og sosiale splittelser.
Wed sine bekreftede territorier begynte Sovjetunionen å innføre kommunistiske regimer over hele Øst-Europa. Flere av Sovjetunionens satellittstater ble etablert, der Stalin med makt undertrykte enhver politisk opposisjon og erstattet det eksisterende systemet med det stalinistiske Russlands. Medier og presse ble tvunget til å følge sovjetiske interesser, og Sovjetunionen tok kontroll over sikkerhetsstyrkene og alle deler av stats- og samfunnslivet. I Vest-Europa så folk i mellomtiden med skrekk og gru på utviklingen i en demokratisk verden i fredstid. Mange hadde sett for seg en fremtid med samarbeid og overflod etter at den nazistiske trusselen var overvunnet, men i stedet virket livet i øst mer undertrykkende enn noensinne.
TuSA mente at trusselen fra Tyskland var blitt erstattet av en trussel fra Sovjetunionen, og at et forent, opprustet og økonomisk oppegående Europa var avgjørende for å forsvare seg mot den. For å sikre dette utarbeidet utenriksminister George Marshall Marshall-planen, som tilbød kapital og materialer som det krigsherjede Vest-Europa trengte for å bygge seg opp igjen. Planen tilførte mer enn 13 milliarder dollar i løpet av de neste fire årene og skapte varige handels- og økonomiske forbindelser mellom USA og Vest-Europa. Bak jernteppet fantes det imidlertid ingen slike muligheter, og økonomiene i de sovjetkontrollerte landene stagnerte. Uten tilgang til de amerikanske pengene som strømmet inn i vest, begynte øst å sakke mer og mer akterut, og pengene ble pøst inn i militære programmer på bekostning av befolkningens liv.
Hersom Stalin fortsatte å sette Vesten på prøve, mente president Truman at det var nødvendig med en mer formell forsvarserklæring. De vesteuropeiske landene dannet en militærallianse for å forsvare sine interesser mot Sovjetunionen, og i 1949 undertegnet de den nordatlantiske pakten, som offisielt dannet NATO. I 1955 svarte Sovjetunionen og dets satellittstater med Warszawapakten, en motsats til NATO som bygde på konseptet om kollektiv sikkerhet: Hvis ett medlem ble angrepet, ville alle komme til unnsetning.
Tet kjernefysiske våpenkappløpet var det mest bekymringsfulle innslaget under den kalde krigen mellom USA og Sovjetunionen. Spenningen nådde kokepunktet i 1962 da USA oppdaget hemmelige sovjetiske rakettbaser på Cuba. Cubakrisen varte i 13 dager, da president Kennedy avviste presset om å invadere Cuba, men i stedet beordret en marineblokade for å hindre at flere raketter nådde frem til basene. Den endte først da Nikita Khrusjtsjov, Stalins etterfølger, gikk med på å demontere installasjonene på Cuba. Som svar gikk USA i all hemmelighet med på å demontere sine egne missilinstallasjoner i Tyrkia. Den dag i dag regnes krisen fortsatt som det nærmeste verden noen gang har kommet en atomutveksling.
Aller som årene gikk, lengtet menneskene bak jernteppet etter økonomisk vekst, bevegelses- og ytringsfrihet, en fri presse og de mulighetene de så i Vesten. Forandringen begynte med valget av modernisatoren Mikhail Gorbatsjov i 1985, som mente at landet ikke kunne overleve uten betydelige reformer. Gorbatsjov innførte en politikk for glasnost, eller åpenhet, og innledet toppmøter med USAs president Ronald Reagan for å gjøre slutt på den kalde krigen. Da antikommunistiske revolusjoner feide gjennom Warszawapaktlandene i 1989, forsøkte ikke Gorbatsjov å gripe inn militært. Selv om han hadde håpet å bevare Sovjetunionen, fremskyndet hans egen innsats for å sikre demokratiet dets fall etter et mislykket kommunistisk kupp i 1991. Gorbatsjov trakk seg som president kort tid etter, og ble så hyllet i Vesten som reformator at han mottok Nobels fredspris.
Tarven etter den kalde krigen er betydelig. Den delte et kontinent i to, og i dag har landene som var under sovjetisk styre, ikke kommet seg helt på fote igjen sosialt og økonomisk. Politisk ustabilitet og korrupsjon hersker fortsatt i noen av disse landene, der folk fortsatt desperat streber etter demokrati. Den kalde krigen førte til at USA ble en svært innflytelsesrik global leder, og mistilliten mellom regjeringer ble utbredt, noe som førte til økt fokus på forsvar. Med nye trusler og nye spenninger mellom øst og vest har det til og med vært snakk om en ny kald krig, men det vil bare tiden vise.

NASA ble opprettet som et resultat av den kalde krigen - USA og Sovjetunionen var ivrige etter å slå hverandre i romutforskning

Mens et amerikansk fly flyr over et sovjetisk skip med raketter på vei til Cuba, kappes de to partene om å forhindre atomkrig

Den kalde krigen

I Vest-Europa ble det brukt en formue på gjenoppbygging gjennom Marshall-planen, mens det i øst ikke ble gitt noen slik hjelp

Da Gorbatsjov og Reagan møttes som venner, markerte det slutten på den kalde krigen og begynnelsen på glasnost

1989-1991

høsten av nasjoner

Den revolusjonære bølgen som førte til kommunismens fall i Sentral- og Øst-Europa

Hva var det?
Enten den er kjent som revolusjonene i 1989, nasjonenes fall eller Eller Nasjonenes høst, den to år lange perioden da kommuniststyret i Sentral- og Øst-Europa ble avviklet, endret kontinentets ansikt for alltid. Det begynte i Polen da det brøt ut en rekke streiker, ledet av arbeidere som krevde at de kommunistiske myndighetene skulle legalisere fagforeningen deres, Solidaritet. Etter intensive forhandlinger ble Solidaritet anerkjent, og ved valget som fulgte, gjorde partiet et brakvalg i parlamentet og fikk alle unntatt ett av Sejmens 100 seter. Kommunistenes politiske allierte, Det demokratiske partiet og Det forente folkeparti, sto overfor en politisk utradering av regimet og slo seg sammen med Solidaritet. Statsminister Czesław Kiszczak, som hadde mistet sin støtte og hadde en administrasjon i ruiner, trakk seg til fordel for demokratitilhengeren Tadeusz Mazowiecki. Over hele landet ble statuer og minnesmerker over kommunismen revet ned. Med liten motstand fra Sovjetunionen oppløste Polen Warszawapakten og gikk mot en ny fremtid med demokrati.

Hva ble konsekvensene?
Med den politiske triumfen i Polen og i de kommunistiske høyborgene i Sentral- og Øst-Europa begynte mennesker som lenge hadde vært avskåret fra resten av verden bak jernteppet, å kreve demokrati. I 1989 førte demonstrasjoner i Ungarn til at det bokstavelige jernteppet, et stort gjerde som markerte Ungarns grense mot Østerrike, ble revet. Med friheten åpen for dem strømmet ungarere i hopetall illegalt til Vesten. Tusenvis av østtyskere fulgte etter, og etter at grensen ble stengt, protesterte østtyskerne i Leipzig, til tross for at de risikerte å bli møtt med harde represalier fra myndighetene. Selv om myndighetene møtte dem med vold, lot ikke folket seg bringe til taushet, og snart hadde 9 000 demonstranter vokst til en folkemengde på 300 000. De kunne ikke ignoreres. Da den ikoniske Berlinmuren, som lenge hadde vært et symbol på skillet mellom øst og vest, falt, markerte det begynnelsen på slutten for kommunistmaktene, og ved valgurnene sto de overfor et nederlag. Sovjetunionen gikk i oppløsning i desember 1991, og det en gang så ugjennomtrengelige jernteppet falt med det.

Da Berlinmuren falt, var Checkpoint Charlie ikke lenger et sted å frykte, men et turistmål

Folket i Polen var lei av de daglige strabasene under kommuniststyret, og ønsket demokrati

Hvem var involvert?

Lech Wałęsa
1943 - i dag
I 1990 ble Solidaritets leder Lech Wałęsa valgt til president i Polen og ledet landets overgang fra kommunisme til demokrati.

Mikhail Gorbatsjov
1931 - i dag
Sovjetunionens leder Mikhail Gorbatsjov ledet den raske oppløsningen av det en gang så tilsynelatende allmektige Sovjetunionen.

Harald Jäger
1943 - i dag
Oberstløytnant Harald Jäger var ansvarlig for passkontrollen ved Berlinmuren. Den 9. november 1989 åpnet han overgangen.

tidslinje

Start på forhandlingene
31. august 1988
Lech Wałęsa, lederen for Solidaritet, som tidligere hadde sittet fengslet, blir invitert til samtaler med kommunistmyndighetene i Warszawa.
Det europeiske solidaritetssenteret.

I enighet
6. februar 1989
Rundbordsavtalen undertegnes. Avtalen legaliserer Solidaritet og legger planer for delvis frie valg i Polen.
Adrian Grycuk.

Klar vinner
4. juni 1989
Solidaritet vinner valget overlegent og får 99 av 100 mandater. Ett mandat blir vunnet av en uavhengig kandidat.
Szczebrzeszynski.

Fri til å flykte
2. mai 1989
Ungarn begynner å bygge ned grensen mot Østerrike, noe som gjør det mulig for tusenvis av mennesker å flykte fra kommunistregimene i Tsjekkoslovakia.
Cuchulainn, 20. Jun. 2009.

Ikke avskrekket
23. oktober 1989
300 000 demonstranter samles i Leipzig til tross for trusler om voldelige represalier. De krever åpne grenser og frihet.
Bundesarchiv.

Muren faller
9. november 1989
Harald Jäger adlyder ikke ordre og åpner overgangen på Berlinmuren. Berlinmurens fall begynner.
Bundesarchiv, Bild 183-1989-1110-018 / Oberst, Klaus.

Ibilder: Getty Images; Wikipedia

fall av fallet av
berlin muren

1989

Oppdag mer om Berlinmurens fall med denne fengslende øyenvitneskildringen fra Andreas Ramos

Skrevet av Dom Reseigh-Lincoln

F or 28 år sto Berlinmuren stødig, et imponerende symbol på Sovjetunionens jernhårde grep om store deler av Øst-Europa. I nesten tre tiår levde innbyggerne på murens østlige side under oppsyn av Den tyske demokratiske republikk, en halvautonom regjering som var satt på plass av de sovjetiske herrene i Moskva. Den 155 kilometer lange og 3,6 meter høye muren var strengt bevoktet og omgitt av piggtråd, og den sørget for at den tyske hovedstaden forble delt gjennom den kalde krigens fryktinngytende år. Ingen østtyskere fikk lov til å krysse grensen til Vesten; synet og lyden av et fritt Berlin noen hundre meter unna var en konstant påminnelse om hvor splittet Europa hadde blitt i tiårene etter andre verdenskrig. Men mot slutten av 1980-tallet ble dette symbolet på splittelse et bristepunkt i den europeiske sosialismen. Andreas Ramos, som på den tiden bodde i Danmark, reiste til Berlin for å oppleve med egne øyne hvordan frustrasjonene på et kontinent kokte over i gatene i en delt by.
"Da jeg begynte å studere i Heidelberg (i Sørvest-Tyskland) i 1978, var det ingen i regjeringen, den akademiske verden eller allmennheten som kunne forestille seg at Berlinmuren noen gang ville falle eller at Sovjetunionen kunne kollapse", forklarer Ramos. "NATO ble bygget på forutsetningen om en evig konflikt med Sovjetunionen. Men på midten av 1980-tallet, etter Sovjetunionens fiasko i Afghanistan, var det klart at Sovjetunionen måtte forandre seg. Men kollaps? De hadde rett og slett ikke planlagt for forandring. Alt skjedde på gata, ikke innad i regjeringen. Jeg var i Tyskland i syv år, og så dro jeg til Danmark for å jobbe med en doktorgradsavhandling. Jeg hadde vært i Berlin mange ganger og hadde venner der. Fra kanten av muren fulgte vi med på alt, og da østtyskerne begynte å rive muren, ble vi med dem."
A en måned tidligere begynte de første metaforiske sprekkene i Sovjetunionens grep om Øst-Europa å vise seg. Kommunikasjonen mellom Moskva og regjeringen i Den tyske demokratiske republikk (DDR), ledet av den hardnakkede partilederen Erich Honecker, hadde brutt sammen mens moderlandet kjempet for å holde tilbake sin raskt oppløste visjon om en samlet sosialistisk fremtid. Frem til dette tidspunktet hadde østblokkens grenser vært intakte, men det økende presset fra flyktninger som forsøkte å flykte fra det kommunistiske systemet, ble for stort til at nabolandet Ungarns regjering kunne ignorere det. Den 19. august 1989 åpnet Ungarn i praksis sine fysiske grenser og lot over 13 000 østtyskere strømme over grensen til Østerrike. Da flyktningene søkte tilflukt i den vesttyske ambassaden, sendte det en sjokkbølge gjennom østblokkens infrastruktur - en bølge som skulle nå helt til Berlin og videre utover.
Btilbake i hovedstaden var gatene mer levende enn noensinne. En tidligere dyster og nedstemt by var nå i full aktivitet, og innbyggerne tok til våpen i fredelige protester. Østberlinerne kunne ane at regjeringen var i ferd med å rakne. Erich Honeckers avgang, den overbeviste idealisten som bare måneder tidligere hadde uttalt at Berlinmuren ville bli stående i hundre år fremover, hadde gitt nasjonen håp om forandring. Den "fredelige revolusjonen", som den ble kalt, nådde sitt høydepunkt 4. november 1989, en begivenhet som trakk Ramos og mange andre til Berlin. Da Ramos ankom Berlin på ettermiddagen 9. november, kunne han fornemme en anspent stemning, men også et spirende håp. "Det var ikke bare Tyskland som var i ferd med å bygge seg opp, det var hele revolusjonsåret i Øst-Europa. Sovjetblokken gikk i oppløsning, den ene nasjonen etter den andre", kommenterer Ramos. "Da vi kom inn i Vest-Tyskland, kunne vi alle fornemme at hele kontinentet var i ferd med å forandre seg for alltid."
Tenne kvelden ble det uunngåelige endelig en realitet. I ukene etter at Honecker var blitt tvunget til å gå av, hadde etterfølgerne hans forsøkt å forynge partiets omdømme ved å holde en rekke pressekonferanser der de lovet radikale endringer i den nasjonale politikken. Kort tid før dagens offisielle pressekonferanse fikk DDRs talsmann Günter Schabowski overrakt en liten lapp som bekreftet at alle østberlinere nå hadde lov til å krysse grensen til Vest-Berlin med riktig legitimasjon. Men uten noen annen forklaring som kunne hjelpe ham med å fordøye nyheten, ble Schabowski kastet ut foran et glupsk pressekorps. En forvrengt og improvisert uttalelse senere var det offisielt: Øst-Tysklands en gang så ugjennomtrengelige porter var endelig åpnet. Problemet var bare at denne nyheten ikke ble formidlet ned til vaktene og tjenestemennene

Minst 140 mennesker ble drept eller døde ved muren i forbindelse med DDRs grenseregime i perioden 1961-1989

Tidslinje

19. august 1989

Allerede før muren faller fysisk, er det politiske landskapet rundt den i ferd med å gå i oppløsning. Åpningen av Ungarns grenser mot Østerrike kan ses som den første katalysatoren.

4. september

Etter en lignende flyktningestrøm til det nå åpne Tsjekkoslovakia, organiseres det en rekke fredelige protester i Øst-Berlin.

18. oktober

Den østtyske lederen Erick Honecker blir tvunget til å gå av av sitt eget parti etter å ha nektet å endre byens innvandringspolitikk.

4. november

Med Erick Honecker og hans "skyt for å drepe"-påbud fjernet, når den fredelige revolusjonen i 1989 sitt høydepunkt. Ropet "Vi er folket!" gjaller gjennom gatene i de østtyske byene.

9.30.00 9. november

Folkemengder begynner å samle seg langs Berlinmuren, og ryktene om en politisk endring går løpsk.

1.00:00

DDR holder en pressekonferanse der de kunngjør at alle DDR-borgere har lov til å reise over til Vest-Berlin.

5.17.00

De første østberlinerne tar seg inn i Vest-Berlin, mens vaktene raskt mister kontrollen over situasjonen.

8.00:00

Enorme folkemengder samles ved Berlinmuren og hakker den i stykker mens mediene sender scenene på TV verden over.

22. desember

Til tross for flere brudd i muren åpnes Brandenburger Tor offisielt for alle berlinere.

3. oktober 1990

Muren er nesten helt revet, og Øst- og Vest-Tyskland forenes i en høytidelig seremoni. De amerikanske, britiske og franske regjeringene overlater styringen av Vest-Berlin til en ny forent og demokratisk tysk regjering.

"Fra kanten av muren fulgte vi med på alt, og da østtyskerne begynte å rive muren, ble vi med dem."

som bemannet de mange vaktpostene langs muren. Frustrasjonen blant østberlinerne bygget seg opp, og situasjonen var en kruttønne som bare ventet på å eksplodere.
Allerede da nyheten spredte seg i Øst-Berlin, begynte hundrevis av mennesker å samle seg ved hver kontrollpost og kreve å bli sluppet gjennom til Vest-Berlin. For colombianskfødte Ramos var det det rene kaos, men det var et kaos preget av håp snarere enn sinne. "Det var november, og det var ekstremt kaldt den kvelden, men i spenningen myldret alle rundt i forventning. Restauranter og barer, som ifølge loven skulle stenge, var åpne til langt på natt. Lovene ble meningsløse den natten", minnes han. "Folk kom fra hele Europa, og vi snakket mange språk. Det var briter, franskmenn, spanjoler, italienere, grekere og mange skandinaver, i tillegg til tyskerne, selvfølgelig. Den kvelden var Berlin Europa. Husk; på den tiden fantes det ingen mobiltelefoner, ingen video, ingen Twitter, ingen Facebook, ingen selfies, så det er bemerkelsesverdig at det ikke finnes så mange bilder fra den kvelden. I dag ville det selvfølgelig vært milliarder av bilder."
Allerede da Ramos og vennene hans nærmet seg selve muren, virket det som om luften var fylt av en blanding av forvirring, frustrasjon og engstelse. "Etter hvert som nyheten om lovendringen spredte seg, ble det en massiv følelse av lettelse, av "nå er det over", av begeistring. Etter flere tiår med grunnløse løfter fra politikere og meningsløse drømmer om å forene familier, ble det plutselig mulig i en vanvittig glede", sier han. "Noen skrev at det var verdens største gatefest, og det var det også. 5 millioner mennesker i én by. Østtyskerne strømmet over grensene og gikk på besøk i hele Tyskland. Byene erklærte gratis buss- og sporveisbilletter for dem, gratis museer og dyreparker, gratis alt mulig for de besøkende østtyskerne. Det var en utrolig tid." Muren var plutselig ikke lenger den ugjennomtrengelige barrieren mot en annen verden. Østberlinere strømmet inn på den andre siden av byen, mens andre begynte å angripe muren med alle de redskapene de kunne finne. Militæret så målløse til. Noen av dem ble til og med med på rivningsjobben. "Det var tydelig at begge regjeringene, den øst- og den vesttyske, samt det amerikanske militæret, hadde mistet kontrollen", kommenterer Ramos. "De sto hjelpeløse og så på at alle løp rundt. Jeg snakket med østtyske soldater som fortalte meg at geværene deres var tomme. Ingen kuler. De gledet seg til å komme over grensen. Det vesttyske politiet, som alltid er så ordentlige og autoritære, bare så på. De visste ikke hva de skulle gjøre; dette hadde aldri vært planlagt." Han legger til: "Mange av oss presset oss gjennom muren og gikk over til Øst-Berlin-siden. Det var gjensidig: Vesttyskere og østtyskere rev ned muren sammen for å forene seg igjen." Å rive ned muren var i seg selv ingen enkel oppgave, men det ble en forløsende samling av en nasjon som plutselig var blitt gjenforent i løpet av noen timer. Innbyggere fra øst og vest samlet seg på hver sin side for å begynne å hakke løs, rive vekk biter og løfte dem opp i luften, som minner fra en morsom dag ute. Ramos befant seg midt i folkemengden som rev i muren den kvelden. "Åpningen av muren pågikk i timevis", forteller han. "Den var laget av tykke betongplater, tre-fire meter høye. Små hull ble laget med hammere, men for å åpne muren slik at et stort antall mennesker kunne passere, trengte man industrimaskiner. På en eller annen måte dukket det opp vesttyske byggefirmaer med presshammere og kraner som brøt opp betongplatene og løftet dem ut av veien." Iløpet av de følgende månedene ble Tyskland samlet som én fri nasjon for første gang siden sluttskuddene fra andre verdenskrig, og Europa - og verden - ble forandret for alltid. Tyskland skulle senere bli en økonomisk supermakt, men den kjølige kvelden i Berlin har forblitt et ikonisk bilde på sosial og politisk omveltning. "Det var en av de mest forbløffende hendelsene i mitt liv. Det er 25 år siden, og jeg husker fortsatt så mange øyeblikk, spesielt stemningen", minnes Ramos den historiske dagen.
"Berlinmurens fall avsluttet et kapittel i europeisk historie som strekker seg mer enn hundre år tilbake i tid. Men det åpnet også et nytt kapittel, og foreløpig vet vi ikke hva det kommer til å bli eller hva det kommer til å føre til."

Fransk sektor

Imponerende struktur Muren som skilte Vest- og Øst-Tyskland, og som omkranset Vest-Berlin, ble bygget 31. august 1961. Den var 155 km lang og hadde en gjennomsnittshøyde på 3,6 meter.

Bryter gjennom Etter at regjeringen hadde kunngjort at alle østberlinere kunne reise fritt inn i Vest-Tyskland, passerte store folkemengder over uten at liten eller ingen identitetskontroller.

Berlin (vest)

Berlin (OST)

Godt bevoktet I alt 302 vakttårn og seks kontrollposter, hvorav Checkpoint Charlie var den mest kjente, ble bygget.

Brandenburger Tor

Checkpoint Charlie

Engelsk sektor

Amerikansk sektor

Russisk sektor

En delt by Vest-Berlin ble delt inn i tre separate sektorer, der USA, Storbritannia og Frankrike delte det administrative ansvaret mellom seg.

opprinnelse og ettervirkninger

Ved slutten av andre verdenskrig i 1945 ble Tyskland delt i fire soner, som hver ble administrert av en av de allierte hovedstyrkene. Berlin ble delt i to, og Øst-Berlin ble innlemmet i det økende sovjetiske grepet om Øst-Europa. I 1961 bestemte den halvautonome kommunistregjeringen Den tyske demokratiske republikk - under ledelse av Kreml - at det skulle bygges en ny mur som fysisk delte byen i to, og som effektivt avskar østberlinerne fra resten av verden. I 28 år var Berlinmuren et symbol på en by som utviklet seg i to vidt forskjellige retninger. Da de første østberlinerne passerte vaktpatruljene og kom inn i det frie Vest-Berlin, var det starten på oppløsningen av østblokken og de første skrittene mot et samlet Tyskland, som skulle bli en av de sterkeste økonomiske maktene i Europa.

A forente stater av europa?

Vi ser tilbake på de mange forsøkene på å samle det europeiske kontinentet under ett styre

Skrevet av Jonathan Gordon

T  het europeiske samarbeidet og den gjensidige avhengigheten startet ikke med dannelsen av Den europeiske union. Det har røtter mange hundre år tilbake i de tidligste imperiene, og deres innflytelse har vært merkbar helt frem til moderne tid. Gjennom de mange forsøkene på å samle kontinentet, for det meste gjennom erobring og imperiale ambisjoner, ser vi mange ulike ideer om hva det vil si å samle Europa under ett styre, om det skal ha felles lover, felles kontroll, felles språk og kultur.
Ipå de neste sidene snakker vi med Cambridge-forsker og historieforfatter Jacob F. Field om seks sentrale eksempler på europeisk enhet gjennom historien, hva de tok fra hverandre, hvordan de tolket visjonen om det forente Europa, og hvordan de satte sitt preg på det som skulle komme senere.

ekspertbiografi

Jacob F. Field

Field, som er forskningsassistent ved University of Cambridge og har en doktorgrad i historie fra University of Newcastle, har også skrevet en rekke populære historiebøker, blant annet One Bloody Thing After Another, som tar for seg den blodige verdenshistorien, D-Day In Numbers, om fakta og tall bak Operation Overlord, og We Shall Fight On The Beaches, om de mest inspirerende talene i historien. Hans siste bok, The History of Europe In Bite-sized Chunks, er tilgjengelig fra 7. mars.

Den Romerske Imperiet (27 F.KR. - 395 E.KR.)

Modellen for så mye som kommer til å skje

Når vi snakker om en særegen visjon for det europeiske kontinentet, synes alle veier å føre tilbake til Roma. Selv om det fantes imperier før Romerriket, var det mye av måten Roma styrte sitt enorme imperium på, som ga gjenklang i hundrevis av år i hvert område det berørte. Det hadde en omfattende politikk som ikke bare kontrollerte Europa, men bidro til å definere det som en region som kunne ha felles mål og autoritet. "Det tysk-romerske riket har fått navnet sitt fra det. Titler som tsar og keiser kommer fra Cæsar. Alle ser mot Roma", forteller Field. Så hvis så mye av det som følger er et forsøk på å etterligne eller leve opp til det romerske Europa, hva var det da som ble etterstrebet? "Jeg tror at det i hvert fall til å begynne med handlet om sikkerhet", forklarer Field. "Det faktum at man har base i Middelhavet betyr at man har så mange andre rivaler, og det er så viktig å ha kontroll over hele bassenget. Jeg tror at når Roma først gjorde det og begynte å ekspandere, ble det på en måte som en hai som måtte fortsette å bevege seg fremover for å garantere sin egen sikkerhet og velstand."
Det som fulgte, var en ganske mangefasettert tilnærming til å bygge opp og kontrollere et enhetlig kontinent, ikke bare gjennom direkte styre fra Roma ved å innsette lokale guvernører, men også ved å spre sin kultur, sine lover og sin økonomi. Veier bidro til å binde kontinentet sammen og oppmuntre til handel mellom regionene, en enhetlig skattelovgivning sørget for at alle betalte sin del, og innføringen av romerske bad og vin er også eksempler på kulturspredning. "Roma er det mest ambisiøse forsøket på ikke bare å samle Europa politisk og forsøke å dominere noen, men også å prøve å få dem inn i dette systemet og denne måten å tenke på, selv på et kulturelt nivå", sier Field.
Og så var det den sentrale romerske hæren, som ikke bare ga imperiet tenner til å forsvare og håndheve lovene sine, men som også ga ikke-romerske borgere en vei til borgerskap og likestilling i imperiet. "På noen måter tror jeg at den romerske hæren gjør dette til en enda mer ambisiøs politikk enn EU. Det var en sentral hær, og det var en ganske demokratisk måte for hvem som helst å bli romersk borger på, ved å kjøpe seg inn i systemet. Hvis du ikke var romersk statsborger, kunne du verve deg i 25 år, og etter endt tjeneste ble du like mye romer som en som var født i Italia. På en måte er det hæren som, selv om den er en styrke, på sett og vis fører til dens undergang og gjør Roma mye mer ustabil senere, når folk i provinsene er mer lojale mot legionskommandanten sin enn mot keiseren i Roma. Det er da ting begynner å bli problematiske, i hvert fall i Vesten."

Nøkkel

- Felles valuta
- Representasjon
- Demokratiske rettigheter
- Rettssystem
- Frihet til å bevege seg fritt
- Fri handel
- Sentral beskatning
- Sentralisert militærvesen

Den Frankiske Riket (481 - 843)

Karl den stores store eksperiment

Mens kongeriket Frankerriket eksisterte i mange hundre år, er det naturlig å trekke blikket mot Karl den stores styre og det karolingiske riket. Det er her en enhetlig visjon for kontinentet tar form, og en sentralisert politikk søker å bringe orden i Europa som helhet. "Karl den store kodifiserer lovene, og han sender ut utsendinger til provinsene, som inspektører, for å sørge for at lovene blir fulgt og sendt videre", forteller Field. "Karl den store er ikke bare en som sier at 'slik skal lovene være'. Han prøver faktisk å håndheve dem, og det er en annen måte du kan sammenligne det med EU på. EU er ganske strenge når det gjelder å sørge for at EUs regelverk og lover blir fulgt. På grunn av moderne teknologi lykkes de bedre enn Karl den store, men de prøver likevel å oppnå det samme målet, nemlig et sentralisert sett med lover og å bryte ned lokale barrierer og så videre."
Grevene fikk ansvaret for provinsene, og hver av dem fikk flere juridiske eksperter, kalt scabini, som skulle sørge for en enhetlig lovtolkning. Disse grevene hadde i sin tur ansvaret for å utskrive soldater til Karl den stores hær, kreve inn bompenger og vedlikeholde infrastrukturen. I tillegg ble det avholdt et årlig møte mellom alle rikets viktige menn for å diskutere saker som angikk riket, slik at hver provins var representert. Det holder imidlertid ikke helt sammen, ettersom den post-romerske verden, særlig i Vest-Europa, fortsatt er svært fragmentert, og spørsmål som arv førte til at Karl den stores prestasjoner ble revet fra hverandre. "Et av problemene i Frankerriket er at det er en innebygd rivalisering mellom arvingene, som kjemper om å bli eldre og om posisjoner, så etter at Karl den store dør, får vi en ganske lang periode med ustabilitet og borgerkrig mellom sønnene hans, som først blir løst med Verdun-traktaten i 843, da de formelt bestemmer seg for å dele riket i tre.
"Det er egentlig bare under Karl den store, som var en utrolig karismatisk og energisk leder, at vi kan sammenligne Frankerriket med Romerriket, for det er egentlig bare i en veldig kort periode at vi får denne følelsen av keiserlig enhet", forklarer Field. "Dette var også en utrolig voldelig prosess. Karl den store var konstant i krig og måtte bruke vold og tvang for å få folk under sitt herredømme og omvende dem til kristendommen."

Den Hellige Romerske Keiserriket (962 - 1806)

Styre i desentralisert form

Selv om Karl den store i sin tid tok tittelen Det tysk-romerske riket, er det egentlig senmiddelalderen og den tidligmoderne perioden vi tenker på som imperiets storhetstid, og der det er nærmest til å holde et samlet Europa sammen. Når det er sagt, er det også et av de mest desentraliserte eksemplene på et slikt prosjekt før selve Den europeiske union, der hver stat (det var 300 av dem i 1648) ble styrt av sin egen konge, hertug eller greve som rapporterte til keiseren, som selv var valgt. Det er viktig for vår forståelse av utviklingen mot den nåværende modellen at den snuste på ulike former for enhetlig politikkutforming og representasjon.
"Du har den keiserlige riksdagen, som fra midten av 1600-tallet er et permanent forum der de ulike medlemslandene kan diskutere saker og ting", begynner Field. "De kan ikke vedta lover, men det er en slags sentral institusjon. Så har vi de keiserlige sirkler, som er lokale og regionale rettssystemer. Det finnes en keiserlig sentraldomstol, som er en slags EU-domstol, men som er veldig, veldig treg."
Det var også andre ting som manglet i det opprinnelige Romerriket, som for eksempel en sentralisert valuta. Thaleren var tilsynelatende et forsøk på dette, men den ble egentlig bare brukt til å verdsette andre valutaer som allerede var i bruk rundt om i imperiet. Det fantes heller ingen stående hær for keiseren. Det kunne kalles inn en hær, men det var avhengig av at lokale ledere støttet keiseren og fulgte innkallingen.
Og så er det pavens doble makt som skaper enda flere problemer: "Det oppstår av og til kriser, særlig i senmiddelalderen, der det er rivalisering mellom keiseren og paven. Det er en spenning om hvem som skal utnevne biskoper og så videre; investiturkrisen."
Den kontinuerlige konflikten mellom statene, ofte knyttet til religion, som ender med 30-årskrigen, tar til slutt slutt slutt med freden i Westfalen, men dette bekrefter bare det som allerede var kjent om imperiet på denne tiden, ifølge Field. "Komponentene i Det tysk-romerske riket var i hovedsak suverene stater som tilfeldigvis bare var en del av en større organisasjon. Men etter 1648 eksisterer imperiets makt egentlig bare i navnet, og habsburgerne blir mye mer fokusert på Østerrike og Sentral-Europa."

Et Europas forente stater?

Napoleons Imperium (1804 - 1814)

En modell for moderne lover

Napoleon satte virkelig den siste spikeren i kisten for det tysk-romerske riket, og forsøkte å styrte de føydale restene av det gamle monarkiet og erstatte dem med noe like eneveldig, men med større likhet for loven. Igjen var dette en kortvarig periode med et forent Europa under én ikonisk leder, men det etterlot oss mange store og innflytelsesrike ideer som fortsatt gir gjenklang den dag i dag. "Han sa selv at hans store triumf ikke var de militære seirene, men Code Napoléon, hans sivile rettssystem, som fjernet mange gammeldagse lover, som ofte var motstridende og hadde mange regionale aspekter", forklarer Field. "Det innebar blant annet likhet for loven, og det gjorde slutt på mange aristokratiske privilegier. En legalisert rett til skilsmisse. Religionsfrihet for kristne, jøder, katolikker og protestanter og så videre. Vi fikk sentraliserte domstoler."
Og selv om han til syvende og sist ville ha seg selv som enehersker i det imperiet han bygde opp, praktiserte han likevel meritokratiet han forkynte som en del av den postrevolusjonære bølgen han red på, noe sammensetningen av hæren hans er et bevis på. "Hvis du ser på marskalkene hans, begynte mange av dem som korporaler eller menige og jobbet seg oppover i hæren. Selv om vi fra et britisk perspektiv kan se ganske negativt på Napoleon, hadde hans måte å regjere på mange moderne aspekter ved seg."
På noen måter var konflikten med Storbritannia og embargoen han forsøkte å innføre mot handel med Storbritannia, noe av det som svekket prosjektet som helhet. "I noen deler av imperiet kom dette ikke til å fungere. Steder som Portugal og Spania handler så mye med Storbritannia at det er veldig dårlig for økonomien. Det var veldig upopulært i Nederland, men på steder som Sveits oppmuntret det til lokal produksjon fordi de ikke trengte å konkurrere med britene. Institusjonene hans var ikke sterke nok til å holde denne embargoen mot britisk handel særlig lenge. Og igjen, dette var ikke en gjennomtenkt økonomisk politikk. Dette var hans politiske og militære svar på den pågående rivaliseringen med Storbritannia."
De juridiske endringene han innførte, gjorde likevel en stor forskjell over hele kontinentet. "Når det gjelder den langsiktige virkningen, har Napoleonskoden fortsatt mange etterdønninger i gjeldende rettssystemer og sivilrett", sier Field. "Land som var en del av Napoleonssystemet etter begynnelsen av 1800-tallet, har mye bedre registre, fordi han innførte sivil registrering."

"Jeg ønsket å grunnlegge et europeisk system, en
Europeisk lovkodeks, et europeisk rettsvesen:
det skulle bare være ett folk i Europa."
- Napoleon Bonaparte, Skriver fra eksil på St. Helena, 1815-21

Den Nazistiske Riket (1933 - 1945)

Det motsatte av union

Kravet om at Europa skulle samles under én fane hadde blitt stadig sterkere, særlig etter Napoleonskrigene, og ble enda sterkere etter verdenskrigen, men Hitlers og nazistpartiets visjon var svært forskjellig fra det de fleste hadde drømt om, selv om den hentet mange av sine impulser fra Romerriket, i likhet med dem som hadde kommet før dem. Helt motsatt av Napoleons borgerlige lovverk ønsket nazistene å etablere et massivt kulturelt skifte i Europa med en rasistisk inndeling av samfunnet. "Dette var et imperium med svært vidtrekkende ambisjoner om å omforme og restrukturere samfunnet. Du har denne offisielle politikken der du skaper et rasehierarki fra de nordiske arierne på toppen og videre til Untermenschen. Du har en bestemt utdanningspolitikk og til og med en bestemt fritidspolitikk med ting som Styrke gjennom glede. Du har en bestemt kultur; radioen og kinoen var veldig viktige for Adolf Hitlers fremvekst og nazistenes politikk", avslutter Field.
Da andre verdenskrig begynte, ble det opprettet en rekke militærstater og marionettregjeringer for å kontrollere imperiet, håndheve lover, kreve inn skatter og innkalle tropper (i henhold til det rasemessige rangsystemet). Men selv i navnet ble det hele tiden kalt tilbake til fortiden, for Det tredje riket var det tredje riket etter det tysk-romerske og det tysk-romerske. "De var på en måte skjære i å ta elementer fra hedensk kultur og vikingkultur. Særlig for folk som Himmler var det veldig viktig. En annen ting er at økonomisk sett har du riksmarken som valuta, og det de gjorde, var å fastsette offisielle valutakurser med klientstatene, noe som var veldig fordelaktig med riksmarken. De hadde til og med en fast kurs med det britiske pundet da de okkuperte Kanaløyene."
På denne måten går alt tilbake til Tyskland, i stedet for noen form for paneuropeisk samarbeid. Her er det ingen representasjon, ingen forhandlinger eller kompromisser å hente, selv ikke med dem som ideologisk sett hadde samme syn som dem selv. "Avtalen med Mussolini var at han kunne få Italia og deler av Middelhavet og deler av Afrika, men bare i den grad de var underordnet og sekundære i forhold til det germanske folkets behov. Det var i høy grad et ulikestilt Europa de forsøkte å skape."

"Vi må bygge et slags Europas forente stater. På denne måten
vil hundrevis av millioner av arbeidsfolk kunne gjenvinne de
enkle gleder og håp, som gjør livet verdt å leve."
- Winston Churchill, 19. september 1946, Universitetet i Zürich

"Landene i Europa er for små til å kunne garantere sine befolkninger
den nødvendige velstand og sosiale utvikling. De europeiske
statene må konstituere seg selv i en føderasjon ..."
- Jean Monnet, 5. august 1943, Den franske komiteen for nasjonal frigjøring

Den Europeiske Union (1958 - i dag)

En vei til fred

Dannelsen av dagens EU var noe som startet langsomt, og som gradvis skjøt fart i årene som fulgte. Fra og med Det europeiske kull- og stålfellesskap i 1951, etterfulgt av Det europeiske økonomiske fellesskap i 1957, var det en erkjennelse av at økonomisk gjensidig avhengighet og allianse ville bidra til å få slutt på tiår og århundrer med konflikt i Europa. "Du knytter land sammen gjennom et felles sett med økonomiske retningslinjer", sier Field. "Jeg tror frihandel virkelig er kjernen i det europeiske eksperimentet, og en av grunnene til at det på en måte har vært utrolig vellykket, er at det aldri har vært krig mellom EUs medlemsland, og EU er det eneste av disse imperiene der det ikke har vært interne uroligheter, åpen vold mellom medlemsland og deler av det."
Siden alt dette begynner med et økonomisk samarbeid, blir tilsyn naturlig nok en stor del av ligningen, og EU består til å begynne med av seks nasjoner, som gradvis utvides til dagens 28 land. Modellen er kanskje den som ligger nærmest Roma, ifølge Field. "Jeg tror at vi for første gang siden Roma har utrolig sterke sentraliserte institusjoner, de europeiske domstolene og Europaparlamentet", sier han. "I en annen forstand er disse institusjonene i det minste nominelt demokratiske. Teknisk sett velger vi Europaparlamentet. Byråkratene og embetsmennene som jobber for EU, står til ansvar overfor demokratiske institusjoner."
Slik det er i dag, velger medlemslandene medlemmer til et underhus i Europaparlamentet, mens ministrene fra hvert land utgjør overhuset. Mye av beslutningstakingen og lovgivningen er sentralstyrt, men det er kollektivt vedtatt. I motsetning til andre imperier er det heller ingen kulturelle pålegg. "Det er ikke slik at alle skal snakke fransk eller esperanto eller hva det måtte være.
Ting som religionsfrihet er en del av EUs grunnfjell, så på sett og vis er disse felles frihetene veldig viktige. Når det gjelder å skape en europeisk kultur, har EU ikke gjort det, for det er egentlig umulig. Kultur er så diffust. Du kan ikke skape en europeisk religion. Sånn sett er det ikke like ambisiøst som for eksempel Romerriket eller Det tredje riket, som prøvde å endre kulturen og samfunnet ovenfra og ned."
Innføringen av en sentral valuta, euroen, har imidlertid vist noen av svakhetene ved EUs sentraliserte tilnærming. "Europa har Den europeiske sentralbanken, som fastsetter landenes finanspolitikk sentralt, og det er et av problemene som har oppstått, fordi EU har noen svært rike og avanserte land som Tyskland og Frankrike, og så noen land som sliter, selv om de er rike i historisk og geografisk forstand, sammenlignet med Frankrike og Tyskland, for eksempel Hellas og Portugal. Det er svært vanskelig å skape en sammenhengende økonomisk politikk som passer for alle landene som har innført euroen. Det er et av problemene med denne typen sentraliserte mekanismer. EU utgjør sju prosent av verdens befolkning og omtrent en fjerdedel av verdens BNP, så det er utrolig ambisiøst å tro at man kan binde sammen alle disse diffuse landene."
Og selv om det ofte snakkes om en europeisk hær, er det ifølge Field mange hindringer i veien for at det skal bli noe av. Det er mer sannsynlig at EU vil basere seg på felles sikkerhetsplanlegging og utveksling av etterretning i nær fremtid. "Tanken på å gi opp landets egne væpnede styrker er noe folk flest reagerer ganske negativt på. Selv om man er positiv til konseptet og tanken om ytterligere europeisk integrasjon, tror jeg det er et skritt som mange mennesker og stater vil være uvillige til å ta, særlig noen av de nyere medlemslandene og de tidligere Balkan-landene. Kroatene er kanskje ikke så ivrige etter å ha hæren sin som en del av den samme organisasjonen som Serbia og Kosovo er en del av. Vi er ganske langt unna en EU-hær."

Ibilder: Alamy, Getty Images, Olaf Kosinsky

ikoniske
landemerker  i europa

Oppdag noen av de største bragdene i Europas unike arkitekturhistorie

O nt menneskelig ønske synes å overskride kultur, tid og geografi: ønsket om å bygge monumenter. Fra steinalderens langhauger i jord til vår tids skyskrapere har mennesker alltid forsøkt å sette sitt preg på landskapet. De kan være minnesmerker over store bragder eller forferdelige hendelser, og de er ofte inspirert av religiøs hengivenhet eller født ut av hverdagslige aktiviteter. Det som forener alle landemerkene på denne listen, er at de er unikt inspirerende, imponerende eller viktige, og de har ofte blitt noen av de mest besøkte stedene i Europa.

Stonehenge

Det neolittiske underverket

Amesbury, Wiltshire, England

Stonehenge er det eldste landemerket på denne listen, men det fortsetter å forbløffe og inspirere den dag i dag. Stonehenge ligger på landsbygda i Wiltshire, der det har stått i rundt 4500 år. Fem hundre år før de berømte bautasteinene ble reist, ble det anlagt en sirkulær voll og en grøft som steinene senere ble plassert innenfor. Selv om Stonehenge har gitt navn til lignende jordmonumenter - henges - som består av en grøft omgitt av en voll, er Stonehenges grøft på utsiden, noe som betyr at det teknisk sett ikke er en henge i det hele tatt. Steinsirkelen på stedet er dannet av to typer stein, de større lokale sarsens-steinene og mindre bluestones, som ble brutt i Preseli Hills i Wales, over 241 kilometer unna. Monumentet har forblitt gåtefullt og fortryllende i tusenvis av år, men da Cecil Chubb, monumentets siste private eier, kjøpte det som en gave til kona si i 1915, var hun ikke like imponert, for hun hadde bedt ham om å kjøpe noen gardiner.

Stonehenge, kanskje verdens mest gjenkjennelige forhistoriske byggverk

Colosseum ved soloppgang

Colosseum

Gladiatorenes hjem

Roma, Italia

I sentrum av Den evige stad ligger Colosseum, verdens mest berømte romerske amfiteater, som er et imponerende skue. Byggingen av arenaen ble påbegynt i 70-72 e.Kr. under ledelse av keiser Vespasian, og den ble offisielt åpnet i 80 e.Kr. med 100 dager med spill av hans sønn Titus. Den endelige byggingen ble deretter overvåket av Titus' yngre bror Domitian (de tre herskerne som utgjorde det flaviske dynastiet). Vespasian kom til makten ett år og tre keisere etter Neros turbulente regjeringstid og begynte raskt å gjenopprette den politiske stabiliteten i Romerriket, og Colosseum - eller det flaviske amfiteateret - var hans gave til Romas befolkning, et sted for underholdning og en markering av hans makt. Arenaen var i konstant bruk i rundt 400 år, helt til keiser Honorius i 404 avskaffet gladiatorspillene, noe som førte til en periode uten bruk. I middelalderen ble Colosseum ribbet for stein for å bygge bygninger som Peterskirken og Palazzo Venetia. På 1700-tallet ble imidlertid Colosseums skjønnhet og betydning anerkjent, og det ble reddet fra ytterligere ødeleggelser og til slutt restaurert til sin tidligere prakt.

Hagia Sofia

Dome, Sweet Dome

Istanbul, Tyrkia

Hagia Sofia, som du kan se i dag, er faktisk den tredje versjonen av bygningen. Den ble først oppført på 400-tallet av keiser Constantius, sønn av Konstantin, Konstantinopels grunnlegger, som byens katedral, men på grunn av sitt tretak brant den ned to ganger under opptøyer. Etter den andre ødeleggelsen bygde keiser Justinian I den opp igjen, og den strukturen som står der i dag, ble innviet i 537. Kirkens største underverk er de arkitektonisk geniale kuplene, som ble utformet av ingeniøren Isidore fra Milet og matematikeren Anthemius fra Tralles. Deres design gjorde at kuplene kunne henges på plass uten synlige støtter som ville bryte opp den luftige atmosfæren i interiøret. Veggene og taket ble kostbart dekorert med farget marmor og steininnlegg samt gulldekorasjoner på innsiden av kuppelen. Selv om det opprinnelig ikke fantes noen figurative mosaikker på grunn av datidens ikonoklasme, har mange slike bilder prydet veggene siden 800-tallet.

Interiøret i Hagia Sofia, Istanbul

Borgund stavkirke

En blanding av gammel og ny religion

Borgund, Lærdal, Norge

Stavkirker ser ikke ut til å være bygget for å vare. De er konstruert helt i tre og var en stil som var unik for Nord-Europa, og mens det en gang fantes over 1000 av dem i Norge, er det i dag bare 28 igjen. Den flotteste og vakreste av dem alle er Borgund stavkirke. Kirken ble bygget i 1180 og skiller seg ut mot den grønne bakgrunnen med sitt tjærede treverk, særegne arkitektur og intrikate utskjæringer. Noe av det mest fascinerende med kirken er den historiske konteksten den ble til i. På denne tiden var kristendommen på full fart inn over hele Skandinavia, men mange trodde fortsatt på de gamle gudene. Derfor har Borgund detaljer fra både det kristne billedspråket og de gammelnorske gudenes design og ikonografi - den har til og med utskårne dragehoder som skuer ut over landskapet.

Borgund stavkirke med sine berømte dragehoder

Eiffel Eiffeltårnet Tårnet

Jernladyen

Paris, Frankrike

I dag er Eiffeltårnet et av Europas mest gjenkjennelige landemerker, og ruver romantisk over byens innbyggere og besøkende. I 1886, som en del av forberedelsene til Verdensutstillingen i Paris (Exposition Universelle) i 1889, ble det utlyst en konkurranse om å designe et monument som skulle være den store inngangen til messen. Av 107 bidrag ble planen til Eiffel et Compagnie, Gustave Eiffels arkitektfirma, valgt ut. Selv om Eiffel eide firmaet og ga navnet sitt til tårnet, kom den opprinnelige ideen faktisk fra to av hans kolleger, Maurice Koechlin og Emile Nouguier. De tre arkitektene la siste hånd på planene for det 300 meter høye jerngittertårnet, som skulle bestå av 18 000 individuelle jernstykker, alle laget i Eiffels verksted, og 2,5 millioner nagler. Det teknologiske vidunderet ble avduket i 1889, på hundreårsdagen for den franske revolusjonen, og ble hyllet av nesten alle, selv om noen var mindre imponert; forfatteren Léon Bloy kalte det for eksempel en "virkelig tragisk gatelykt". Dessverre for Bloy har tårnet forblitt betydelig mer populært enn bøkene hans.

Det er verdt å bruke et øyeblikk på å anerkjenne talentet som ble brukt til å bygge tårnet

Et av kamrene i Wieliczka-saltgruven

Wieliczka Salt Gruve

Det underjordiske kapellet

Wieliczka, Krakow, Polen

I motsetning til resten av landemerkene på denne listen ble Wieliczka saltgruve gravd ut i stedet for å bli bygget. Gruvens potensial ble oppdaget ved et uhell på 1200-tallet, da verdifullt steinsalt ble funnet under graving av en brønn. Gruven ble raskt berømt, og fikk en berømt gjest i form av universalgeniet Nikolaus Kopernikus. I dag står det en statue av ham, hugget ut av gruvens steinsalt. Ved siden av bysten av Kopernikus har gruven dusinvis av kamre som er kunstferdig uthugget til utsmykkede kapeller med søyler, altere og til og med en steinsaltlysekrone. Gruvekamrene er så vakre at de nå ofte brukes som bryllupslokaler.

Belém-tårnet

Belem-tårnet, Lisboa

Et manuélinsk vidunder

Lisboa, Portugal

På 1400- og 1500-tallet vokste Portugal frem som en av Europas fremste stormakter, ledet an i oppdagelsesreisenes tidsalder og etablerte et velstående og ekspansivt koloniimperium. Hjertet i Portugals imperium var Lisboa, der Belém-tårnet står den dag i dag som en av de største arkitektoniske prestasjonene fra landets mest velstående periode. På slutten av 1400-tallet ønsket kong João II å beskytte byen mot sjøangrep via elven Tejo, og grunnla to festninger, Cascais og São Sebastião da Caparica, for å beskytte den. Belém-tårnet ble lagt til disse for å fungere som en utpost og inngangsport til byen av hans etterfølger, Manuel I. Under Manuels regjeringstid ble det utviklet en særegen arkitektonisk retning oppkalt etter kongen, den manuelinske stilen, som i stor grad trakk veksler på maurisk arkitektur. Belém-tårnet ble bygget mellom 1515 og 1521 og regnes som et manuélinsk mesterverk, som er et symbol på den portugisiske renessansens prakt og innflytelse.

Schönbrunn-slottet

Habsburgernes hjem

Wien, Østerrike

Det er ikke lett å skille seg ut i en by med Wiens kulturarv, men Schönbrunn-palasset gjør det med bravur. Schönbrunn var tidligere residens for Habsburg-dynastiet og kom i habsburgske hender i 1569 gjennom Maximilian II, men det nåværende palasset ble ikke bygget før på slutten av 1600-tallet, da Leopold I ga Johann Bernhard Fischer von Erlach, en arkitekt utdannet i Roma, i oppdrag å bygge et nytt palass på området. Slottet ble stadig utvidet og forbedret av en rekke habsburgere, helt til det kom i hendene på Karl VI, som bare brukte godset til fasanjakt. Han skjenket det til sin datter, Maria Theresia, som elsket slottet og hagene. Maria Theresia gjorde slottet til keiserlig residens og deretter til sentrum for det politiske livet og hofflivet i Wien. Hun forbedret og videreutviklet palasset kontinuerlig helt frem til sin død i 1780. Det var hennes tilbedelse av slottet og livslange dedikasjon til det som løftet det til den storheten og statusen det fortsatt har i dag.

Schönbrunn-slottet og hagen

Fødselsfasaden på Sagrada Familia, en av de få delene som ble ferdigstilt før Gaudís død

La Sagrada Familia

Et uferdig verdensarvsted

Barcelona, Spania

Barcelonas modernistiske mesterverk, Sagrada Familia, har den unike egenskapen på denne listen at den er uferdig, til tross for at den ble påbegynt for over 140 år siden. Kirken var opprinnelig planlagt som en relativt uanselig nygotisk katedral, men da arkitekten Antoni Gaudí fikk overta roret, hadde han noe helt annet i tankene. Gaudí, som var en innovativ og svært ambisiøs arkitekt, tok på seg prosjektet i 1883, men fortsatte å arbeide på andre bygninger frem til 1914, og deretter viet han all sin tid og oppmerksomhet til kirken de siste 12 årene av sitt liv. Da Gaudí døde i 1926, var bare fødselsfasaden, det ene klokketårnet, apsiden og krypten ferdige, noe som er beleilig, ettersom Gaudí ble begravet i krypten. Arbeidet med tårnet har fortsatt siden - avbrutt av den spanske borgerkrigen og i den senere tid av Covid-19 - og følger fortsatt Gaudís opprinnelige design.